Нанси Крес
Безсмъртни в Испания

Превод от английски: Юлиян Стойнов, 1998

chitanka.info

На Маркос — отново!

Книга първа
Лейша
2008 г.

С енергичност и безсънна бдителност, вървете напред и ни дарявайте с нови победи.

Ейбрахъм Линкълн, в писмо до генерал-майор Джоузеф Хокър, 1863 г.

1

Двамата седяха сковано в старинните кресла „Еймз“, въпреки желанието си да бъдат тук. Казано по-точно, единият не искаше, а другият негодуваше срещу нежеланието на първия. Нищо ново за доктор Онг. Само след две минути вече го знаеше със сигурност — жената бе мълчаливият, но яростен противник. Но щеше да загуби.

— Бас държа, че вече сте приключили с проверката за нашата платежоспособност — произнесе с дълбок, приятен бас мъжът, Роджър Камдън. — Тъй че, докторе, не е ли време да ни запознаете с подробностите?

— Ама, разбира се — сепна се Онг. — Всъщност, по-добре е да започнете вие — коя от всички предлагани генетични модификации ви се струва най-привлекателна за вашето дете?

Жената неочаквано се размърда в креслото. Вероятно наближаваше трийсетте — очевидно му бе втора съпруга, — но погледът й вече издаваше умора, като че ли от постоянната надпревара с Роджър Камдън. Съвсем обяснимо за Онг. Госпожа Камдън имаше кестеняви коси и кафяви очи, а кожата й бе с мургав оттенък, който щеше да е привлекателен, ако не контрастираше така неприятно с необичайно бледото й лице. Носеше кафяв костюм — нито модерен, нито евтин — и обувки, в които удобството и елегантността се допълваха умело. Онг погледна крадешком към документите, за да си припомни името й. Казваше се Елизабет, но сигурно и другите го забравяха също тъй лесно. Седнал до нея, Роджър Камдън излъчваше дразнеща жизненост — цъфтящ мъж на средна възраст, с изрядно оформена прическа и скъп италиански костюм. Нямаше нужда да се взира в документите, за да си припомни кой е човекът прел него. Дори във вчерашния брой на „Уолстрийт джърнал“ имаше карикатура на Камдън по повод водещата му роля в трансграничното информационно инвестиране. Какво точно означаваше последното, за доктор Онг оставаше загадка.

— Момиченце — произнесе Елизабет Камдън. Онг остана изненадан, не очакваше да заговори първа. Гласът й криеше още една изненада — великолепен, с много изискан британски акцент. — Русичко. Със зелени очи. Високо и стройно.

Онг се усмихна.

— Външният вид не е проблем, уверен съм, че и вие го знаете. А що се отнася до телосложението, в тази насока можем да добавим само генетична предразположеност. Останалото зависи от хранителните навици…

— Да, да, разбира се — прекъсна го нетърпеливо Роджър Камдън. — Искаме обаче да е умно. Много интелигентно. И да е дръзко. Да обича авантюрите.

— Съжалявам, господин Камдън, но все още не познаваме чак дотам чертите на характера, че да ги включваме в генетич…

— Само ви изпитвах — ухили се Камдън и махна небрежно с ръка.

— И да има музикални способности — добави Елизабет Камдън.

— Пак ще повторя, госпожо Камдън, всичко, което мога да ви обещая, е само предразположение към музиката.

— И това ни стига — отсече Камдън. — Освен това искам пълен набор от генетични заложби срещу всякакви заболявания.

— Разбира се — кимна доктор Онг. Двамата срещу него мълчаха. Дотук изискванията им с нищо не надхвърляха възможностите, които тлъстият портфейл на Роджър Камдън притежаваше. Значи главното предстоеше. Онг си пое дъх. Напрежението изпълваше стаята с невидими светкавици.

— И… — рече Камдън, — никаква нужда от сън.

Елизабет Камдън завъртя рязко глава и се втренчи в прозореца.

Онг облиза нервно устни.

— Мога ли да се осведомя откъде сте узнали, че има разработки в тази насока? — попита той.

Камдън се ухили.

— Не отричате, значи. Вижте докторе, за последното съм готов да заплатя всякаква цена.

Онг едва сдържаше гнева си.

— Как научихте за съществуването на програмата? — повтори натъртено той.

Камдън бръкна във вътрешния джоб на сакото си. Коприненият плат се сбръчка и изду — в края на краищата тялото и дрехата произхождаха от различни класи. Едва сега Онг си спомни, че Камдън е ягаист — почитател и дори личен приятел на самия Кензо Ягаи. Това, което му подаде, бе копие от доклада за научните разработки.

— Не си правете труда да търсите източника на тази информация сред вашите служители, докторе. Няма да го откриете, уверявам ви. Нито който и да било друг. — Той се наведе напред и тонът му внезапно претърпя драматична промяна. — Вижте, знам, че сте създали двайсет деца, които въобще, ама въобще не спят, че деветнайсет от тях са здрави, интелигентни, физически и психически напълно нормални. Дори повече от нормални, с недвусмислени белези за преждевременно развитие. Най-голямото сега е на четири години и вече владее два езика. Знам също, че възнамерявате до няколко години да пуснете тази модификация на пазара. Но аз я искам за дъщеря си сега. Цената, както казах, е без значение.

Онг се надигна.

— Господин Камдън, не съм упълномощен да обсъждам самостоятелно подобен въпрос. А като се има пред вид и кражбата на информация…

— Хайде, чак пък кражба. Да го наречем по-скоро спонтанно оригване на информационната ви система, което е запокитило част от поверителната информация в обществено достъпния сектор. Ще изгубите доста време и средства, ако решите да докажете обратното…

— … да ви предложа цена за закупуване за споменатата генетична модификация не е от моята компетентност. Въпросът ще трябва да се обсъди от управата на института.

— Несъмнено, несъмнено. И кога ще мога да се срещна с останалите?

— Вие?

Камдън го погледна изпод вежди. Онг си даде сметка, че малцина биха могли да излъчват по-голяма увереност в момент като този.

— Естествено, как иначе ще запозная с офертата си хората, които имат право да вземат решение. Така се прави в големия бизнес.

— Господин Камдън, тук не става въпрос само за бизнес…

— Но не и само за научни разработки — парира мигновено Камдън. — Вие не сте организация с идеална цел. Носите си данъчното бреме и се нуждаете от свежи финансови постъпления. Вярно, в случая ще трябва да служите не на обществото, а на единици от него, но не бива да забравяте, че най-често тъкмо отделни хора носят най-голяма полза за общото благо. Пък и с какво един човек, бил той и богат, е по-лош от останалите? Докторе, да не би да имате нещо против малцинствата? Нито едно от вашите двайсет бета-опитни зайчета не произхожда от семейство на негри, или евреи. Само това оставаше, за да си създадете неприятности със съдебните инстанции.

— Съдебни… чакайте, но вие не сте нито черен, нито чифут!

— Аз принадлежа към друго малцинство. Натурализиран поляк съм. Истинското ми име е Камински. — Той се изправи. На устните му трепкаше неизменната лъчезарна усмивка. — Вижте, дърпаме се като деца. Ако ни надушат журналистите, ще ни направят за смях и двамата. Давате си сметка също, че нямам никакво намерение да ви съдя, за да се сдобия с това, което желая. Искам само дъщеря ми да получи вашето чудесно откритие. Докторе — продължи той и в гласа му се долови съжаление, — имате ли представа колко много още щях да постигна в живота, ако не ми се налагаше да спя?

— Ти и без това не мигваш — обади се Елизабет Камдън.

Роджър я погледна така, сякаш бе забравил за съществуването й.

— Чакай, скъпа, имам предвид годините преди да се запознаем. Когато бях млад, в колежа… искам да кажа, щях уча денем, а нощем да работя… Добре де, това няма особено значение. Вижте, докторе, доведете ми тази ваша управа и мисля, че ще се разберем.

— Господин Камдън, моля напуснете незабавно кабинета ми.

— Тоест преди да си изпуснете нервите заради предложението ми. Няма да сте първият. Предайте каквото искате на шефовете си, но очаквам да се срещнем още другата седмица. Свържете се със секретарката ми, Даян Клейвърз, и обсъдете с нея подробностите. Когато ви е удобно.

Онг не ги изпрати до вратата. На прага Елизабет се обърна.

— А какво е станало с двайсетото? — попита тя.

— Моля?

— С двайсетото дете. Мъжът ми каза, че деветнайсет от тях са физически и умствено здрави. Какво е станало с последното?

Напрежението отново нарасна скокообразно. Онг съзнаваше, че не бива да казва, знаеше също, че Камдън е информиран за изхода, но не беше сигурен, че ще отговори, а след това ще съжалява задето е изгубил контрол.

— Мъртво е, госпожо. Родителите му се оказаха психически неуравновесени. Разделили се още по време на бременността, а майката не могла да понесе детето да й реве двайсет и четири часа в денонощието.

— Тя ли го е убила? — попита Елизабет Камдън с разширени от ужас очи.

— По невнимание — произнесе до нея Камдън. — Твърде силно го раздрусала. — Той намигна на Онг. — Детегледачки, докторе. На смени. Трябваше да изберете само родители, които могат да си позволят детегледачки.

— Но това е ужасно! — избухна госпожа Камдън. Онг така и не успя да определи кое е ужасното — дали смъртта на детето, липсата на детегледачки или безотговорността на институтския персонал. Затвори очи.

Когато си отидоха, той разтвори в чаша вода десет милиграма циклобензаприн и го гаврътна. Заради гърба — обаждаше се старата травма. След това стоя дълго до прозореца, усещайки как напрежението бавно го напуска. Под него Мичиганското езеро галеше успокояващо брега. Предната нощ полицията бе разгонила бездомниците и сега плажът пустееше. Навсякъде бяха разхвърляни боклуци, дрипави одеяла, вестници, найлонови торбички. Законът забраняваше да се спи в парка и на плажа, забраняваше да си бездомен и без регистрация за постоянно местожителство. По някое време откъм парка се зададоха неколцина служители, които чевръсто събираха боклуците.

Онг вдигна слушалката и позвъни на президента на институтската управа.

* * *

Четирима мъже и три жени седяха край полираната махагонова маса в заседателната зала. Доктор, адвокат и индиански вожд, помисли си Сюзън Мелинг, докато оглеждаше седналите срещу нея Онг, Съливан и Роджър Камдън. Тя се засмя. Онг улови усмивката й и направи злобна гримаса. Надут пуяк. Джудит Съливан, адвокатът на института, се наведе и прошепна нещо на другия адвокат — нисък, постоянно нервничещ плешивец с вид на човек, свикнал да изпълнява заповеди. Роджър Камдън, същински индианският вожд, изглеждаше най-щастливият човек в стаята. Опасен мъж, какво ли е да тръгнеш от нищото и да станеш безумно богат? Тя, Сюзън, едва ли щеше да узнае някога. И все пак жизнерадостното му излъчване й действаше като магнит. Бъдещите татковци и майки най-често имаха вид на хора, които уреждаха собственото си погребение. Особено татковците. Затова пък Камдън се държеше така, сякаш е на рожден ден.

В известен смисъл Сюзън бе права. Тя му се усмихна и изпита удоволствие, когато той й отвърна със същото. Усмивка на акула, със странен примес на детска невинност… какво ли е да си с него в леглото? Онг стана, намръщи се величествено и взе думата.

— Дами и господа, мисля, че е време да започваме. Но първо да представя присъстващите. Господин Роджър Камдън и госпожа Камдън, това, естествено, са нашите клиенти. Господин Джон Яровски — адвокат на господин Камдън. Г-жа Джудит Съливан — главен юрисконсулт на института. Самюъл Креншу днес ще представя директора, доктор Брад Марстейнер, който за съжаление отсъства. И доктор Сюзън Мелинг — на нея дължим генетичната модификация, засягаща нуждата от сън. А сега ще ви запозная с няколко правни аспекта, относно договора, който ни предстои…

— Оставете за малко договорите — прекъсна го Камдън. — Нека първо да поговорим за откритието. Имам някои въпроси.

— Какво по-точно ви интересува? — попита Сюзън. Очите на Роджър Камдън бяха сини като морето. Госпожа Камдън — бяха я представили така, сякаш няма собствено име — имаше изплашен вид.

— В такъв случай — намеси се Онг, — да дадем думата на доктор Мелинг за едно кратко встъпително слово.

Сюзън предпочиташе да си поиграят на въпроси и отговори, най-вече за да види от какво точно се интересува Камдън. Но нямаше как да избегне мрежата, хвърлена от Онг. Тя се изправи покорно.

— Позволете ми да започна с кратко описание на съня. От дълго време учените го разделят на три основни фази. Фаза на „бавната вълна“, която на ЕЕГ[1] се характеризира с делта вълни. Втората е REM-фазата[2] — при нея дори и затворени, очите се движат безпорядъчно. Тя е много по-повърхностна и обикновено е свързана със съновиденията. Взети заедно, тези две фази оформят така наречения „базален сън“. Сънят от третата фаза се нарича „незадължителен“, тъй като немалко хора се лишават от него, без това да води до някакви нежелани странични реакции. Говоря за хората, привикнали към краткотраен сън, с продължителност до 3–4 часа на денонощие.

— Аз съм един от тях — заяви гордо Камдън. — Научих се да го правя. Другите могат ли го?

Явно все пак щяха да си играят на въпроси и отговори.

— Не. Истината е, че механизмът на съня притежава известна гъвкавост, но тя не е еднаква за всички. Raphe nuclei на съдовия ствол…

— Сюзън, струва ми се, че не е необходимо да навлизаме с такива подробности в темата — прекъсна я Онг. — Придържай се към основното.

— Та тези Raphe nuclei всъщност регулират баланса между невротрансмитерите и пептидите, което пък на свой ред оформя желанието за сън, нали? — довърши вместо нея Камдън.

Сюзън не се сдържа и се разсмя. Камдън, безскрупулният финансов магнат с ум като бръснач, седеше с кротка и невинна усмивка, досущ като някой първокурсник, който чака да го похвалят, задето си е назубрил урока. Онг направи гримаса. Госпожа Камдън бе втренчила поглед в рамката на прозореца.

— Съвършено правилно, господин Камдън. Виждам, че добре сте се подготвили.

— Става дума за моята дъщеря — отвърна Камдън и Сюзън преглътна стреснато. Кога за последен път бе чувала толкова властни нотки? Останалите в стаята мълчаха.

— Ами тогава — рече тя, — знаете, че хората заспиват поради прогресивно нарастващо импулсно напрежение в мозъка. Изследванията през последните двайсет години доказаха, че това е единствената причина. Нито фазата на бавните вълни, нито REM-сънят извършват някакви строго специфични функции, които да не могат да бъдат осъществени и докато тялото и мозъкът бодърстват. Много неща се случват по време на сън, но нищо не пречи тези процеси да протичат и когато индивидът е буден, стига да бъдат повлияни други хормонални взаимодействия.

Сънят е изпълнявал изключително важна роля в еволюцията на човека. Веднъж задоволили глада си и отвърнали на повика за продължаване на рода, първобитните хора можели да разчитат единствено на съня, като защитен механизъм срещу свирепите и кръвожадни хищници. Той е бил важно средство в борбата за оцеляване, защото им помагал да останат неподвижни в продължение на много часове. Но сега сънят е атавизъм, ненужен остатък от миналото, подобно на апендикса. Макар да се задейства неизменно всяка нощ, той отдавна е станал излишен. Ето защо ние прекъснахме веригата в самия й зародиш — в гените.

Онг трепна. Не обичаше подобни твърде опростени изказвания. А може би се бяха пробудили старите му антипатии към нея. Предпочиташе Марстейнер да говори за тези неща, при него нямаше да има литературни отклонения за „първобитни хора“ и „кръвожадни хищници“.

— А съновиденията? — попита Камдън.

— Също са излишни. Атавистично бомбардиране на кората, с цел да се поддържа полубодърстваща готовност, в случай, че някой хищник реши да нападне по време на сън. Функция, която се осъществява далеч по-добре при бодърстване.

— Защо тогава не ни е останало само то? Искам да кажа, от самото начало на еволюцията?

Отново я изпитваше. Сюзън му се усмихна ослепително, показвайки открито одобрението си.

— Нали ви казах. Предпазно средство срещу хищниците. Но ако ви нападне някой от съвременните хищници — да речем, трансграничен информационен инвеститор — тогава е по-добре да си в пълно съзнание.

— А как ще обясните високия процент на REM-сънища при зародиша и новороденото? — изстреля незабавно Камдън.

— Наследство от древността. Мозъкът се развива чудесно и без тяхна помощ.

— Ами невронното възстановяване във фазата на „бавните вълни“?

— Никой не го е прекъсвал. Достатъчно е да се въведе една малка програма в ДНК и то продължава при бодърстване. Поне на този етап не сме забелязали никаква загуба в невронната ефективност.

— Да, но по време на същата тази фаза се отделя значително количество от човешкия растителен хормон.

Сюзън го погледна с възхищение.

— Още един процес, който сме прехвърлили в състоянието на бодърстване. С някои генетични изменения в хипофизната жлеза.

— А какво ще кажете за…

— Страничните реакции! — прекъсна ги госпожа Камдън. — Кажете нещо за проклетите странични реакции!

Сюзън бавно се извъртя към Елизабет Камдън. Беше забравила за присъствието й. Младата жена я оглеждаше с нескрита неприязън.

— Радвам се, че попитахте, госпожо Камдън. Защото странични реакции има. — Сюзън спря, наслаждавайки се на театралния ефект. — Сравнени с другите деца на същата възраст, неспящите подрастващи — забележете, без да са получили увеличаване на интелектуалния потенциал — са далеч по-интелигентни, по-жизнерадостни и по-съобразителни.

Камдън извади цигара. Архаичният и неприличен жест изненада Сюзън. Но после разбра какво се крие зад него — Роджър Камдън искаше да отвлече вниманието им от себе си, за да скрие чувствата си в този момент. Имаше златна запалка, лъскава като играчка, с монограм.

— Ще ви обясня по-подробно — рече тя. — REM-сънят бомбардира мозъчната кора с хаотични неврални импулси от ствола. Следователно съновиденията възникват като следствие от опитите на обстрелваната кора да намери някакъв смисъл в активираните образи и спомени. Този процес поглъща голямо количество енергия. При неспящите обаче, тази енергия се съхранява и се влива в общата координация на въвежданата отвън информация. Ето и източникът за нарастващата интелигентност и великолепната съобразителност.

В добавка, вече повече от шейсет години на учените им е известно, че антидепресантите, които подобряват настроението при потиснати пациенти, оказват възпиращ ефект върху фазата на REM-съня. Но едва през последните десет години бе доказано, че обратното също е вярно — потискането на REM-съня прогонва депресията. Неспящите деца са жизнерадостни, общителни… лъчезарни. Това е най-точният израз.

— Но на каква цена? — попита госпожа Камдън. Държеше главата си изправена и мърдаше само ъгълчетата на устните си.

— На никаква. Няма отрицателни странични реакции.

— Засега… — изрече госпожа Камдън.

Онг и Креншу я гледаха втренчено. Роджър Камдън дори не бе погледнал жена си. Той дръпна от цигарата и пусна малко облаче дим.

Сюзън сви примирено рамене.

— Засега.

— Всяко нещо си има цена, доктор Мелинг.

Харесваше й начинът, по който произнасяше името й.

— Прав сте. Особено, когато става въпрос за генетични изменения. Честно казано, досега не сме открили каква ще е тя в споменатия случай — колкото и упорито да търсехме. Но нима е прекалено самонадеяно, ако заявим, че поне този път вселената ни е дала нещо наистина добро, позволила ни е да направим цяла крачка напред, да извлечем пълната полза… без да плащаме нищо?

— Не вселената. Интелигентността на хора като вас — заяви Камдън и Сюзън го погледна като гръмната. Очите му се впиха в нейните. Тя почувства, че дъхът й спира.

— Според мен — намеси се доктор Онг, — сега не е времето и мястото да обсъждаме подобни философски въпроси. Господин Камдън, ако сме задоволили научното ви любопитство, предлагам да се върнем към финансовата страна. Моля госпожица Съливан и господин Яровски да поемат нещата. Благодаря ви, доктор Мелинг.

Сюзън кимна. Повече не погледна към Камдън, но през цялото време усещаше присъствието му и знаеше, че я гледа.

* * *

Къщата беше точно такава, каквато си я бе представяла — масивна каменна постройка на брега на езерото, северно от Мичиган. Откъм пътя имаше голям двор с дървета, но между задната стена и откритата водна шир не бе засаден и храст. Тук-там през петната топящ се сняг се подаваше по някоя тревичка. БИОТЕХ работеше от четири месеца с Камдънови, но Сюзън за първи път идваше тук.

Докато крачеше по алеята, пристигна още една кола. Не, беше пикап, който заобиколи нейната кола и продължи към сервизния вход от другата страна. Шофьорът слезе да позвъни на вратата, а придружителят му се зае да разтоварва найлонови чували с пелени. Бяха розови, на жълти зайчета. Сюзън притвори очи.

Отвори й Камдън. Личеше си, че с мъка сдържа тревогата си.

— Сюзън, не беше нужно да идваш чак тук. Аз щях да сляза до града!

— Спокойно, Роджър, не се безпокой. Госпожа Камдън тук ли е?

— В дневната. — Той я поведе през просторния вестибюл и я покани в уютна стая с камина, в която гореше буен огън. Мебелите бяха в английски стил, имаше много дърво и картини на кучета и коне по стените. Навсякъде личеше ръката на Елизабет Камдън. Самата тя не се надигна от люлеещия се стол, когато Сюзън влезе.

— Ще се постарая да бъда кратка и ясна — започна веднага Сюзън. — И без това сте изтормозени от дългото чакане. Получихме всички резултати от амниоцентезата, ултразвуковото изследване и тестовете на Лонгстън. Имате чудесен плод, който се развиваше напълно нормално в продължение на две седмици, след като се имплантира без никакви проблеми към маточната стена. Сега обаче възникна усложнение.

— Какво? — подскочи Камдън.

— Госпожо Камдън — обърна се Сюзън към жена му, — по чиста случайност миналия месец и двата ви яйчника са отделили яйцеклетки. И сега вие носите два зародиша.

— Близнаци? — попита пресипнало Елизабет.

— Не — отвърна Сюзън, но после се сепна. — Искам да кажа — да. Това са близнаци, но не са еднакви. Само единият плод е генетично променен. Другият ще бъде съвсем нормален. Доколкото си спомням, вие не желаехте нормално дете.

— Така е — кимна Камдън. — Аз не желая.

— Аз пък искам — рече Елизабет.

Камдън й хвърли гневен поглед, извади цигара и демонстративно я запали. За Сюзън това, което ставаше бе пълна загадка.

— Растежът на детето ни ще бъде ли повлиян от присъствието на другото? — попита Роджър.

— Не — отвърна Сюзън. — По никакъв начин. Те просто… съществуват заедно.

— Не може ли да го премахнете?

— Само ако извадим и двата плода. Ако решим да извадим единия, травмирането на маточната стена ще доведе до изхвърляне и на другия. Но избор има. Можем да започнем всичко отначало. Все пак не забравяйте, че оплождането in vitro, освен всичко друго, е и малко късмет. Някои двойки правят по осем, десет опита. Ако започнем отначало, процесът може да се окаже дълъг.

— Пак питам — присъствието на втория зародиш може ли да повлияе неблагоприятно върху развитието на дъщеря ми? Например да й отнеме хранителни вещества? Или да промени други фактори с напредването на бременността?

— Не. Освен риска от преждевременно раждане. Две бебета заемат повече място в утробата, а когато вътре стане тясно, настъпват благоприятни условия за раждане. Но иначе…

— Колко преждевременно? Достатъчно, за да заплаши съществуването й?

— Най-вероятно не.

Камдън продължи да пуши. На вратата застана един от подчинените му.

— Сър, търсят ви от Лондон. Джеймз Кендал от името на господин Ягаи.

— Ще се обадя — Камдън стана, но изведнъж се наведе и втренчи очи в лицето на жена си. — Добре, Елизабет. Добре.

След което напусна стаята.

Измина доста време, преди Сюзън да осъзнае, че Елизабет я разглежда с любопитство.

— О, да, докторе. Такъв си е той.

Сюзън премълча.

— Абсолютно непоносим. Но не и този път. — Тя се засмя тихо. — Две значи. Вие… знаете ли от какъв пол е другото?

— И двете са женски.

— Исках момиченце. А сега ще имам две.

— Значи ще ги задържите?

— Разбира се. Благодаря ви, че дойдохте, докторе.

Намек, че може да си върви. Никой не я изпрати. Но докато влизаше в колата, откъм вратата дотича Камдън — гологлав и запъхтян.

— Сюзън! Исках да ти благодаря, че дойде лично да ни съобщиш всичко това.

— Вече ми благодари.

— Да. Вярно. Уверена ли си, че вторият плод няма да навреди на дъщеря ми?

— Също както и че генетично промененият няма да окаже влияние върху нормалния.

Той се усмихна.

— Нима смяташ, че другият означава нещо за мен? Защо да се преструвам — особено пред теб? Май е време да търся детегледачки.

— Аха…

— И да поръчам още пелени.

— Да.

— Всъщност нощем ще ми е нужна само една детегледачка.

— Ти решаваш.

— И ти — неочаквано той се наведе към нея и я целуна. Беше едновременно нежно и почтително и Сюзън не знаеше как да реагира. Камдън не й остави много време, просто хлопна вратата, обърна се и изчезна вътре. Сюзън подкара по алеята и чак тогава усети, че ръцете й треперят.

„Интересно — рече си тя, — как ли ще ги кръстят?“

* * *

Тук не бяха привикнали към неканени гости посред нощ. Една сестра изтича откъм регистратурата и пресече пътя на доктор Онг. Малко по-нататък, в дъното на коридора, имаше стъклена стена, зад която бе разположено родилното. За изненада на Онг, Сюзън Мелинг се бе опряла на стената и надзърташе оттатък. На всичко отгоре плачеше.

Онг си даде сметка, че никога не е харесвал тази жена. И не само нея — жените въобще. Дори тези от тях, които притежаваха изключителна интелигентност, не можеха да овладеят подобни неприятни навици.

— Гледай — изхлипа Сюзън. — Виж ги само.

Зад прозрачната стена Роджър Камдън, с маска и шапка, държеше мъничко същество, увито в снежнобели пелени. Сините му очи просто сияеха. Главицата на новороденото бе покрита със златист мъх, очите му бяха широко ококорени, а кожата — розова.

— Имаше ли усложнения при раждането? — попита Онг.

— Никакви. Всичко мина като по ноти. Елизабет се чувства добре. Сега спи. Не е ли прекрасно? Малкото авантюристче… — тя изхлипа отново и дискретно избърса сълзите си. Едва сега Онг осъзна, че е пияна. — Казвала ли съм ти, че на времето щях да се омъжвам? Преди петнайсет години, тогава още следвах. Отказах се, защото ми се стори глупаво и скучно. Божичко, защо ли те занимавам с подобни глупости? Съжалявам. Наистина съжалявам.

Онг се отдръпна от нея. Видя как Роджър Камдън полагаше детето в плексигласов кувьоз. На табелката му бе изписано:

момиче, Камдън, номер 1, 3,6 кг.

Онг се обърна и пое към отделението. Нямаше желание да се среща с Камдън, нито го интересуваха плачливите истории на Мелинг. Искаше лично да се запознае с доклада за раждането. Такъв невероятен момент, пореден успех на генното инженерство, а онази там циври неудържимо. Дори не спомена за второто дете в съседния кувьоз, на който бе изписано:

момиче, Камдън, номер 2, 3,2 кг.

Тъмнокосо, сбръчкано и възчервено личице, заспало спокойно, сгушено в розовото си одеяло.

[1] Електро-енцефалограма — Б.пр. ↑

[2] Rapid Eye Movement — безпорядъчно движение на очите по време на сън — Б.пр. ↑

2

Най-ранните спомени на Лейша бяха трепкащи линии, но те не съществуваха. Последното го знаеше със сигурност, защото всеки път, когато посягаше да ги сграбчи, шепичката й оставаше празна. По-късно осъзна, че трепкащите линии са светлина: слънчеви снопове, които се процеждаха през щорите на нейната стая, между процепите на пердетата в столовата и между кръстосаните метални решетки на прозореца в дневната. Денят, когато откри, че златистото сияние е светлина, тя се засмя радостно на глас, доволна от себе си, а татко й, който тъкмо редеше цветя във вазата, се обърна й я погледна усмихнат.

Цялата къща бе изпълнена със светлина. Тя се отразяваше от повърхността на езерото, плъзгаше се покрай високите бели тавани и се събираше в ослепителни локви на пода. Двете с Алиса по цял ден се движеха през завеси от светлина. Понякога Лейша спираше, вдигаше лице и оставяше светлината да я окъпе цялата. Усещаше я почти като вода.

Най-хубава бе светлината в дневната. Тъкмо там тате седеше през по-голямата част от деня, когато си беше вкъщи и си отдъхваше от печеленето на пари. Поливаше цветя, тананикаше си, а Лейша и Алиса се гонеха между дървените маси със саксии, от които се носеше омаен мирис на влажна пръст.

— Растат — рече баща й като я хвана за ръката. — Изпълняват обещанията си. Алиса, внимавай! Ще ми бутнеш орхидеите!

Алиса спря задъхана и се огледа уплашено. Тате никога не забраняваше на Лейша да тича — дори и когато можеше да събори нещо.

След известно време светлината си отиваше. Тогава ги къпеха, но после Алиса се умълчаваше и изглеждаше някак отпусната. Не искаше да играе с нея, дори когато й предлагаше най-любимите й игри. Малко след това леля отвеждаше Алиса в нейната стая, а Лейша сядаше да говори с тате за разни неща, но по някое време той казваше, че има още работа и се затваряше в кабинета си да печели пари. Винаги изпитваше съжаление, когато си тръгваше, но не задълго, защото тогава идваше мадмоазел и започваше уроците, които Лейша много обичаше. Толкова интересно е да се научават нови неща! Вече можеше да пее цели двайсет песни, знаеше да пише всички букви от азбуката и да брои до петдесет. И докато приключат с уроците, светлината се връщаше и идваше време за закуска.

Това бе единственото нещо, което Лейша не харесваше. Тате трябваше да бърза за службата и затова Лейша и Алиса закусваха с мама в столовата. Мама носеше червен халат, който Лейша харесваше, и нито миришеше странно, нито говореше неразбираемо, както в по-късните часове на деня. И все пак, закуската й бе неприятна. Мама винаги започваше с въпроса.

— Алиса, миличка, как спа?

— Добре, мамо.

— Сънува ли хубави сънища?

В началото Алиса отговаряше отрицателно. Но един ден каза: „Сънувах някакъв кон. И аз го яздех“. Мама плесна с ръце, целуна Алиса и й даде допълнителна захаросана пръчка. След този случай Алиса винаги имаше готов сън, който да разказва на мама.

Веднъж и Лейша се обади.

— Аз също сънувах. Сънувах светлина, която нахлува през прозореца и ме завива като златисто одеяло, а после ме целува по очите.

Мама остави толкова рязко чашата си, че част от кафето се разля по масата.

— Не ме лъжи, Лейша! Никога не ме лъжи! Нищо не си сънувала!

— Не е вярно, сънувах!

— Само децата, които спят, сънуват. Не ме лъжи!

— Сънувах! Сънувах! — извика Лейша.

— Не мога да понасям дете, което ме лъже! Чу ли ме, Лейша, подобно нещо няма да търпя!

Ти лъжеш! — изкрещя Лейша, макар да знаеше, че не е права. В този момент мразеше майка си, както нищо на света, а Алиса седеше с изцъклен поглед, изплашена от думите на сестра си.

— Лельо! Лельо! — извика мама. — Отведете Лейша в стаята й! Веднага! Когато се научи да не лъже, ще я пуснем пак сред възпитаните хора.

Лейша заплака, когато леля се появи и я отведе в стаята. Дори не бе успяла да закуси. Но това не я интересуваше. И без това мразеше закуската. Единственото, за което мислеше сега, бяха очите на Алиса — големи, влажни и изплашени.

Но Лейша не плака дълго. Леля й прочете някаква приказка, после поиграха на компютъра, а след това се появи Алиса. Леля ги откара с колата в Чикаго, в зоопарка, където имаше толкова интересни животни… които дори не биха й се присънили. По-точно на Алиса. Когато се върнаха, мама вече я нямаше и Лейша знаеше, че е отишла при чашите със странно ухаещата течност, с които се забавляваше до късно вечерта.

Но една нощ тя влезе в стаята на мадмоазел.

— Трябва да отида до тоалетната — каза тя. Постоя малко вътре, за да не излезе, че е било лъжа, а после се измъкна на пръсти в коридора. Отиде първо до стаята на Алиса. Една-единствена лампа осветяваше малкото креватче. В стаята на Лейша нямаше креват. Тя погледна лицето на сестра си през пръчките. Алиса лежеше на една страна със затворени очи. Миглите й трепкаха едва забележимо, като полюшвани от вятъра завеси. Брадичката й изглеждаше странно отпусната.

Лейша затвори внимателно вратата и се отправи към стаята на родителите си.

Те не спяха в креватче, а в огромно, просторно легло, където имаше място за още цял куп хора. Миглите на мама не трепкаха. Лежеше изтегната по гръб и тихо похъркваше през носа. От нея се носеше познатата, странна миризма. Лейша отстъпи назад и се прокрадна до тате. Той лежеше настрани като Алиса и брадичката му беше отпусната също като нейната. Имаше нещо във вида му, което я изплаши. Тъкмо понечи да си тръгне, когато очите му неочаквано се отвориха и Лейша изпищя.

Тате скочи от леглото, гушна я и погледна към мама. Тя не помръдваше. Тате беше облечен само с гащета. Занесе Лейша в гостната, а мадмоазел дотича задъхана, като нареждаше:

— Простете ми, господине, ужасно съжалявам, но тя каза, че отива до тоалетната и аз…

— Няма нищо — прекъсна я тате. — Аз ще се погрижа за нея.

— Не! — изпищя Лейша, заради голото му тяло, отпуснатата брадичка и странния мирис на мама. Но тате я отнесе в другата стая, зави я и седна до нея.

— Какво е станало, Лейша? Какво беше намислила?

Тя не отговори.

— Искаше да видиш как спят хората, прав ли съм? — попита тате, а гласът му беше толкова мек и топъл. Тя кимна бавно.

— Интересно ти е, защото ти не спиш, нали?

— Да — рече Лейша. — Но ти ми каза, че ходиш нощем в кабинета, за да печелиш пари?

Тате се засмя.

— Не всяка нощ. Понякога лягам да спя, но за малко. На мен не ми трябва много сън и затова нощем често съм при теб. Хората по принцип имат различна нужда от сън и само малцина никога през живота си не спят. Такава си и ти…

— Защо?

— Защото си особена. По-съвършена от другите. Преди да се родиш, помолих докторите да те направят такава.

— Защо?

— За да правиш всичко, което искаш и да можеш да изявиш напълно личността си.

Лейша се сгуши в него и го погледна. Нищо не беше разбрала от думите му. Тате се пресегна, откъсна едно цвете и го поднесе към нея.

— Ето, виж, Лейша — храстът ражда това цвете. Защото може. Никой друг храст не би могъл да роди същото цвете. Нито онзи в ъгъла, нито растението, което виси от саксията. Следователно най-важното нещо на света за този храст е да отгледа своето цвете. То е неговата личност, онова, което единствено той може да даде на света. Нищо друго няма значение.

— Не разбирам, тате.

— Ще разбереш. Някой ден.

— Но аз искам да разбера сега — настояваше Лейша, а тате се засмя и я прегърна. От прегръдката й стана хубаво, но не й помогна да разбере.

— Когато печелиш пари… и това ли е изява на твоята… на твоята личност.

— Да — кимна щастливо тате.

— Значи никой друг не може да печели пари?

— Никой друг не може да го прави като мен.

— Какво правиш с парите?

— Купувам разни неща за теб. Тази къща, дрехите ти. Плащам уроците на мадмоазел, колата, с която се возите.

— А какво прави храстът с цветето?

— Печели възхищението на околните — отвърна тате, но това също не й говореше нищо. — Красотата е нещо много важно, Лейша. Красотата, създадена и поддържана с индивидуално усилие. Ей това е най-важното нещо.

— Студено ми е, тате.

— Веднага ще повикам мадмоазел.

Лейша не помръдна. Тя протегна ръка и докосна цветето.

— Тате, Искам да спя.

— Не искаш, миличко. Спането е загуба на време. Изгубени мигове. Все едно, че умираш за малко.

— Алиса спи…

— Тя не е като теб.

— Алиса не е ли особена?

— Не. Само ти.

— Защо не направихте и Алиса особена?

— Тя сама се направи такава. Нямах възможност да й помогна.

Всичко беше прекалено сложно. Лейша заряза цветето и се гушна в скута на баща си. Той я дари с усмивка.

— Моята малка питанка. Когато пораснеш, ще откриеш своята собствена красота и тя ще диктува новия ред, какъвто светът няма да е виждал. Може да станеш дори като Кензо Ягаи. Той е измислил генераторът, който захранва целия свят.

— Тате, да знаеш само колко си смешен с тия гащи — засмя се Лейша. Той също се засмя. Но след това добави: — Когато порасна, ще използвам особеността си, за да помогна и на Алиса да стане като мен.

Смехът на баща й секна.

* * *

Доктор Мелинг идваше веднъж седмично да види Лейша и Алиса. Понякога сама, друг път с още хора. Двете с Алиса я харесваха, дали защото се смееше много, или заради блясъка в очите й? Доктор Мелинг играеше с тях на различни игри, първо поотделно, после заедно. Всеки път ги снимаше и измерваше теглото им. Караше ги да лягат на масата и допираше някакви странни метални пръчки до слепоочията им, но не беше страшно, защото приборите издаваха разни смешни звуци. Освен това, също като тате, доктор Мелинг обичаше да отговаря на въпроси. Веднъж Лейша попита: „И доктор Мелинг ли е особена? Като Кензо Ягаи?“ Тате се засмя, погледна докторката и кимна:

— О, да, така е.

Когато Лейша стана на пет, двете с Алиса тръгнаха на училище. Всяка сутрин шофьорът на тате ги караше до Чикаго. Там обаче се разделяха. Отиваха в различни стаи, което никак не се нравеше на Лейша. Децата в стаята на Лейша бяха по-големи. Още от първия ден се влюби в училището с неговите очарователни изследователски прибори, електронни чекмеджета, пълни с математични гатанки, и интересни съученици, заедно с които се ровеше из картите на света. Само след половин година я преместиха в нова стая, с още по-големи деца, но всички се държаха мило с нея. Харесваше й да изрисува различни букви върху плътната, дебела хартия.

— Солейското училище се оказа подходящо място — отбеляза веднъж баща й.

Но Алиса не харесваше Солейското училище. Искаше да ходи на училище с жълтия рейс, с който откарваха децата на съседите. Много плака и често запокитваше рисунките си на пода, след като ги завършеше. Тогава мама излезе от стаята си — Лейша не беше я виждала от няколко седмици — и счупи два порцеланови свещника. Бяха скъпи, китайска изработка, и Лейша се втурна да събира парченцата. През това време мама и тате се надвикваха в гостната, под голямата стълба.

— Тя е и моя дъщеря! Ще върви където й е приятно!

— Какво право имаш ти да решаваш? Погледни се на какво заприлича с твоето непрекъснато наливане… помисли какъв пример им даваш… а мислех, че се женя за английска аристократка!

— Получи това, за което си беше платил! Нищо! Пък и кога ли си имал нужда от мен? От който и да било?

— Престанете! — разплака се Лейша. Изведнъж настъпи тишина. Беше си порязала ръката на едно парче и кръвта й капеше по килима. Тате изтича и я вдигна на ръце. — Престанете — изхлипа Лейша и почти не чу, когато баща й зашепна:

— Ти престани, Лейша. Нищо, което те ти правят, не бива да те засяга. Трябва да си по-силна от тях.

Лейша зарови личице в рамото на тате.

Преместиха Алиса в сандбъргското начално училище, същото, в което отиваше всяка сутрин жълтият рейс от улицата.

След няколко седмици тате им съобщи, че мама постъпва в болница да се лекува и вече нямала да пие толкова много. А когато излезе оттам, продължи той, ще отиде да живее другаде. Двамата вече не били щастливи заедно. Каза им го много внимателно, като подбираше всяка дума.

— Не искам да си отива — заплака Алиса. Лейша си помисли, че баща й ще я вдигне на ръце и ще я прегърне. Но той само стоеше и ги гледаше.

Тогава Лейша застана до Алиса и я прегърна.

— Успокой се, Алиса. Всичко ще бъде наред! Ние ще го направим така! Аз ще си играя с теб, когато не си на училище, за да не ти е мъчно за мама!

Алиса се вкопчи в Лейша. А Лейша извърна глава, за да не вижда лицето на тате.

3

Този път Кензо Ягаи пристигаше в Щатите, за да чете лекции. Заглавието на темата, по която щеше да говори на срещите си в Ню Йорк, Лос Анджелис и Чикаго, с повторение във Вашингтон, под формата на официално обръщение към Конгреса, беше: „Неизбежни политически последствия от приложението на леснодостъпна енергия.“ Лейша Камдън, почти единайсетгодишна, щеше да се срещне с него непосредствено след лекцията в Чикаго, като частната среща бе уредена от баща й.

Познаваше добре още от училище принципите на студения термоядрен процес. Преподавателят по глобална проблематика се бе постарал да проследи в хронологичен ред промените в света, настъпили след евтиното и лесно приложимо откритие на господин Ягаи: нарастващият просперитет на Третия свят, крахът на старите комунистически системи, упадъкът на нефтените империи, обновената икономическа мощ на Съединените щати. Като персонална задача, всеки от групата й трябваше да напише сценарий за филм, в който да се сравни бита на едно средно американско семейство от 1985-та (притискано от високата цена на електроенергията и с вяра в бъдещето на данъчната политика) и идентично семейство от 2019-та, което разчита на евтина енергия и вярва в договора, като солидна основа на съвременната цивилизация. Някои от нещата, които узнаха в хода на изследването, учудиха и изненадаха Лейша.

— В Япония смятат Кензо Ягаи за предател на собствената си нация — сподели тя на вечеря с баща си.

— Не — поправи я той. — Някои японци мислят така. Внимавай с обобщенията, Лейша. Ягаи патентова и лицензира своята Я-енергия в Съединените щати, защото тук духът на личното предприемачество все още не беше умрял. Благодарение на изобретението му, нашата страна се върна обратно в лоното на индивидуалната ползокрация, а Япония бе принудена да ни следва по този път.

— Баща ти бе един от хората, които защитаваха този възглед от самото начало — добави Сюзън. — Изяж си граха, Лейша.

Сюзън и Роджър бяха женени не повече от година, но за Лейша присъствието на Сюзън в къщата все още бе някак странно. Все така я харесваше, а и баща й често повтаряше, че Сюзън била ценна добавка към дома — интелигентна, амбициозна, общителна. Като Лейша.

— Запомни, Лейша — продължи баща й, — ползата на всеки от нас за обществото, а и за самия себе си, се гради на това, което ние правим, а не което мислим, че другите трябва да направят. Хората търгуват с умението си да вършат разни неща и от това печелят всички. Основите на съвременната цивилизация се опират на договора. Всички съглашения са доброволни и от взаимна изгода. В противовес на принудата, която, като средство за постигане на цели, е напълно погрешна.

— Силните нямат право да отнемат каквото и да било от слабите — рече Сюзън. — Алиса, скъпа, ти също не забравяй граха.

— Нито слабите да отнемат със сила от силните — кимна Камдън. — Мисля, че ще го чуеш и от Кензо Ягаи тази вечер.

— Не обичам грах — заяви Алиса.

— Но тялото ти го обича — отвърна Сюзън. — Грахът е много полезен.

Алиса се усмихна. Лейша я погледна обнадеждено — напоследък сестра й все по-рядко се смееше.

— Тялото ми не е сключило договор с граха.

— Напротив — възрази малко нервно Роджър. — То ще извлече необходимата полза. А сега яж!

Усмивката на Алиса се стопи. Лейша забоде поглед в чинията. Изведнъж си помисли, че е намерила изход.

— Не, татко, почакай — тялото на Алиса има полза, но каква е ползата за бедния грах? Това не е взаимно изгоден договор! Алиса е права!

Камдън избухна в смях.

— Тя е на единайсет години… на единайсет — промърмори той. Дори Алиса се усмихна и Лейша размаха победоносно вилицата си, следейки малкото й светло отражение върху отсрещната стена.

Алиса отказа да слуша лекцията на Кензо Ягаи. Щеше да спи у приятелката си Джули. Още по-изненадващо бе, че Сюзън също няма да присъства. Двамата с баща й си размениха странни погледи на вратата, но Лейша бе твърде развълнувана да мисли за това. Предстоеше й да чуе Кензо Ягаи.

Ягаи бе дребен мъж, мургав и строен. Лейша хареса акцента му. Понрави й се и още нещо в него, но в началото не можеше да го определи.

— Татко — прошепна тя в мрака на аудиторията, — той е щастлив.

Баща й я прегърна мълчаливо.

Ягаи говореше за духовността на икономиката. „Духовността на един човек, която се изразява в достойнството му да бъде такъв, почива на собствените му старания в тази насока. Духовността и ползата за околните не са заложени автоматично, по рождение, у благородника — достатъчно е да погледнем назад в историята, за да се убедим в това. Духовността и ползата не лежат и в предаваните по наследство богатства. Наследникът може да се окаже крадец, нехранимайко, експлоататор, човек, който ще пропилее богатството и ще напусне света беден. Достойнството и ползата не са и неотменим атрибут на самото съществуване. Серийният убиец съществува, но ползата му за обществото е отрицателна, а в жаждата да убива няма капчица достойнство.

Не, духовността и достойнството се пораждат само и единствено от индивидуалните усилия на всеки от нас. Да отнемеш на някого правото да се реализира или да търгуваш с постигнатото от него, означава да му отнемеш духовността и достойнството. Затова се провали комунистическата идея. Всяка принуда, всеки насилствен опит да бъдат отнети на хората възможностите за доброволна самоизява, водят до духовно поражение и отслабване на обществото. Военната повинност, кражбата, измамата, насилието, социалното благополучие, расовото и религиозно деление — всички те лишават човек от правото му на избор, от правото му да постига сам и сам да търгува с постигнатото. Насилието е евтина измама. То не създава. Само свободата — свободата да постигаш, свободата да търгуваш свободно с това което си постигнал — може да сътвори среда, съответстваща на духовността и достойнството на хората.“

Лейша ръкопляска толкова силно, че я заболяха ръцете. Докато вървяха по коридора към задната част на сцената, й се струваше, че ще спре да диша. Кензо Ягаи!

Но отзад имаше толкова много хора, че не можеше да се мине. Навсякъде бяха разположени камери.

— Господин Ягаи, позволете да ви представя дъщеря си — каза баща й. Камерите се завъртяха и се насочиха към нея. Един японец прошепна нещо на Ягаи, той се наведе и се вгледа отблизо в Лейша.

— О, да.

— Погледни насам, Лейша — извика някой. Камера-робот плуваше толкова близо до лицето й, че тя неволно отстъпи назад. Чу резкия глас на баща си, но досадните камери не се отдръпваха. Някаква жена приклекна до нея и тикна микрофон под носа й.

— Лейша, кажи ни, милинка, как се чувства човек, който никога не спи?

— Какво?

Някой се изсмя. Смехът не беше приятен.

— Изкуствен гений…

Лейша усети ръка на рамото си — беше на господин Ягаи — хвана я здраво и я дръпна от камерите. Изведнъж, като по чудо, около тях се подреди стена от ниски и яки японци, зад която бяха само тримата — Кензо, баща й и тя. Така стигнаха до гримьорната, където господин Ягаи затвори внимателно вратата.

— Не бива да им обръщаш внимание, Лейша — рече й той с прекрасния си акцент. — Никога! Има една стара азиатска поговорка: „Кучето си лае, а керванът си върви“. Никога не позволявай твоят керван да бъде спиран от лая на тези нахални кучета.

— Няма — обеща Лейша, без да осъзнава пълното значение на думите му. По-късно щеше да мисли върху тях. И да ги обсъди с баща си. В момента бе заслепена от присъствието на един изключителен човек, който променяше света, но без да използва сила, без оръжие, а като продава своите собствени, изключителни умения. — Изучавала съм вашата философия в училище, господин Ягаи.

Кензо Ягаи погледна въпросително баща й.

— В частно училище — поясни Роджър Камдън. — Сестра й също я изучава, в общественото училище. Стъпка по стъпка, Кензо. Ще го постигнем.

Все пак пропусна да поясни защо Алиса не е тази вечер с тях.

Когато се прибраха, тя седна да обмисли всичко, което бе чула и преживяла тази вечер. Едва дочака сутринта и веднага щом Алиса си дойде от Джули, изтича да я посрещне. Сестра й изглеждаше ядосана от нещо.

— Алиса! Какво се е случило?

— Не мислиш ли, че и без това си имам достатъчно проблеми със съучениците? Тъкмо бяха спрели да ме задяват, и сега — това! Защо ти трябваше да го правиш?

— Какво да правя?

Алиса й хвърли смачкания тазсутрешен вестник. Той падна в краката й. На първата страница имаше голяма снимка, на която се виждаха двамата с Кензо Ягаи. Заглавието беше:

ЯГАИ И БЪДЕЩЕТО; ЩЕ ИМА ЛИ МЯСТО ЗА ОСТАНАЛИТЕ? ОТКРИВАТЕЛЯТ НА Я-ЕНЕРГИЯТА РАЗГОВАРЯ С „НЕСПЯЩАТА“ ДЪЩЕРЯ НА МЕГАФИНАНСИСТА РОДЖЪР КАМДЪН.

Алиса подритна вестника.

— Снощи те показваха по телевизията. Толкова усилия положих да ме приемат за нормална! Сега дори Джули няма да иска да се среща с мен!

Тя изтича по стълбите и се затвори в стаята си.

Лейша все още гледаше вестника. Спомни си думите на Кензо: „Кучето си лае, а керванът си върви.“ Вдигна поглед към опустелите стълби.

— Алиса — извика тя, — накъдрена, косата ти е много хубава.

4

— Искам да се срещна с останалите — настояваше Лейша. — Защо толкова дълго сте го крили от мен?

— Нищо не сме крили — отвърна Камдън. — Да не ти казваме, не означава, че крием. Както виждаш, сама го научи.

Лейша го погледна. Беше на петнайсет, последна година в солейското училище.

— А ти защо не ми каза?

— Защо да ти казвам?

— Не знам — въздъхна Лейша. — Всичко друго ми казваше.

— Ти беше напълно свободна да питаш за останалото.

Лейша се замисли и веднага откри противоречието.

— Не съм те молила за нищо от онова, което си ми давал — защото не знаех какво да искам. Смятах, че като възрастен, ти си в правото да решаваш. Но защо нито веднъж не ми предложи да се срещна с другите неспящи мутанти…

— Не използвай тази дума — прекъсна я остро Камдън.

— … или си го смятал за маловажно по отношение на развитието ми, или има някаква друга причина да не се срещам с тях.

— Грешиш. Има и трета възможност. Смятам, че за развитието ти е важно да се срещнеш с тях, но исках това да стане по твой избор и след твое решение — свободно и необвързано.

— Добре. Искам го! Но първо ми кажи, колко неспящи има, освен мен, кои са те и къде се намират?

— Щом използваш термина „неспящи“, значи си чела някъде по този въпрос. Може би дори знаеш, че броят им в Щатите е 1082, но има неколкократно повече отвъд океана, главно в развитите страни. Тук, в Чикаго, са 79 — повечето са малки деца. Едва 19 са около твоята възраст.

Лейша не отрече, че е чела за това. Камдън се наведе напред и примижа късогледо. Беше остарял, имаше едри сиви кичури в косите си. Според „Уолстрийт джърнал“ той беше един от стоте най-богати хора в Америка, но същевременно го обвиняваше, че избягвал обществените контакти, филантропските прояви и любопитството на медиите. За срещи използваше собствения си самолет, че най-често посещаваше Икономическия институт „Ягаи“, чийто почетен председател бе самият той.

Лейша се изтегна във фотьойла, опъна дългите си крака и зарови пръсти в косата си.

— Амиии, тогава искам да се срещна с Ричард Келер.

Келер живееше в Чикаго и беше на седемнайсет.

— Защо ме питаш? Иди и се срещни.

Стори й се, че долови раздразнение в гласа му. Може би защото я бе учил първо да преценява, а после да действа. И двете бяха еднакво важни. Тя се засмя.

— Знаеш ли, татко… започваш да ставаш предсказуем.

Камдън се присъедини към смеха й. Докато се гледаха развеселени, влезе Сюзън.

— Още ненапълно — рече тя, дочула последната реплика. — Роджър, какво става със срещата в четвъртък в Буенос Айрес? Отложена ли е, или не? — след като не получи отговор, тя неочаквано тропна с крак и повтори с писклив глас: — Роджър! На теб говоря!

Лейша отмести поглед. Преди две години Сюзън напусна института за генетични проучвания, за да поеме изцяло домакинството в къщата — дотогава бе опитвала безуспешно да съчетава и двете. Ала откакто изостави БИОТЕХ, тя се промени до неузнаваемост. Караше се с градинаря и икономката и искаше да изпълняват безпрекословно всичко, което тя нареди. Гласът й стана по-строг. Дори косата й се промени, потъмня и увисна.

— Остава — отвърна Роджър.

— Е, благодаря, че поне ми отговори. Аз ще присъствам ли?

— Ако желаеш.

— Желая.

Сюзън излезе. Лейша стана и се протегна, като се надигна на пръсти. Гърдите й, които напоследък бяха пораснали значително, щръкнаха предизвикателно. От прозореца проникваше приятна слънчева светлина. Завъртя се и видя, че баща й я разглежда с неразгадаемо изражение.

— Лейша…?

— Какво?

— Можеш да се срещнеш с Келер. Но внимавай.

— За какво?

Но Камдън не отговори.

* * *

Гласът от телефона не звучеше особено общително.

— Лейша Камдън? Знам коя си. Четвъртък, в три часа. Добре?

Най-обикновена къща, трийсетгодишна, в колониален стил. Намираше се на една странична уличка в предградията, по която се надпреварваха малки деца с велосипеди. Почти никой от съседните покриви нямаше повече от една Я-енергоклетка. Но тополите в двора бяха много красиви.

— Влизай — покани я Келер.

На ръст бе почти колкото нея, набит и с лице, покрито с младежки пъпки. Имаше гъста черна коса, ниско чело и рунтави черни вежди. Преди да затвори вратата, той огледа спрялата отвън лимузина, паркирана до едно раздрънкано ръждясало колело, и шофьора в нея.

— Не ми дават да карам — обясни тя. — Още съм на петнайсет.

— Лесно ще се научиш. Всъщност какво те води насам?

Лейша хареса прямотата му.

— Да се срещна с един неспящ — като мен.

— Че досега не си ли? С никой от нас?

— Искаш да кажеш, че се познавате? — Това беше неочаквано за нея.

— Да отидем в мойта стаята, Лейша.

Последва го към задната част на къщата. Изглежда, бяха сами. Стаята му беше просторна, с големи прозорци, няколко компютъра и лавици с какво ли не. Тя спря до един от компютрите и се вгледа в екрана.

— Ей, какво е това? Да не работиш върху уравнението на Бош?

— Само върху едно негово приложение.

— Кое?

— Модел на рибни миграции.

Лейша се засмя.

— Ами да, ще свърши работа. Никога не ми е хрумвало.

Ричард, изглежда не знаеше как да възприеме усмивката й. Втренчи поглед в стената, сетне в брадичката й.

— Интересуваш ли се от тези неща? От екология?

— Всъщност не. Само в най-общи линии. Смятам да следвам социология в Харвард. Е, в училище имахме уроци по екология.

Ричард най-сетне отлепи очи от лицето й.

— Настанявай се където искаш.

Лейша седна и огледа плакатите по стените. Вниманието й привлече един от тях — зелени и сини извивки, подобно на океански течения.

— Този най-много ми харесва. Ти ли си го правил?

Той продължаваше да я разглежда мълчаливо.

— Защо ме гледаш така? Какво толкова видя в мен? Хайде, кажи!

— Надменна. С чувство за превъзходство. Повърхностна, въпреки високата си интелигентност.

Заболя я много повече, отколкото очакваше.

— Освен това си една от двете неспящи, дето не могат да си преброят парите. Ти и Дженифър Шарифи. Това поне сигурно го знаеш.

— Не. Не го знаех. Никога не съм се интересувала.

Келер се настани на фотьойла до нея и протегна хилавите си крака, но изглеждаше напрегнат.

— Като се замислиш, в това има логика. Богатите не се претрепват да променят генетично отрочетата си, просто защото са уверени, че и така ще превъзхождат останалите. По техните стандарти. Бедните пък не могат да си го позволят. Ето защо повечето неспящи произхождаме от средната класа — горно-средната класа. Деца на професори, учени, — хора, които ценят ума и времето.

— Баща ми също цени ума и времето — възрази тя. — Той е най-големият поддръжник на Кензо Ягаи.

— О, Лейша, да не мислиш, че не го знам? Фукаш ли се, или какво?

— Разговарям с теб — произнесе натъртено тя. Въпреки това в гласа й пролича болка.

— Извинявай — промърмори Ричард. Той скочи от фотьойла, наведе се нервно над екрана, после се обърна. — Наистина съжалявам. Но не разбирам какво търсиш тук?

— Защото съм… самотна — отвърна тя и се изненада от казаното. — Така е, наистина съм самотна. Имам приятели, татко и Алиса. Но никой не ме разбира… напълно. Не зная как да го кажа.

Ричард се усмихна и това промени до неузнаваемост лицето му. Сякаш отвътре бликна скрита светлина.

— Разбирам те. О, как те разбирам! А какво правиш, когато някой от тях изтърси: „Да знаете снощи какво сънувах“?

— Уф! Това не е нищо. Да можеш да ги видиш само, когато им кажа: „Ще се поровя из библиотеката нощем“. Споглеждат се, сякаш си казват: „Значи ще го прави, докато спим“.

— Ами в училище! Поиграем баскетбол, вечеряме и тъкмо когато им предложиш да се разходите край езерото, започват да се оплакват, че са изморени и трябвало да си лягат.

— И това е нищо — не се предаваше Лейша, поразпалена от надпреварата. — Най мразя, когато гледам някой филм, харесам нещо и започна да ръкопляскам или да изразявам одобрението си, Сюзън да каже: „Лейша, да не мислиш, че си първата, която може да го оцени?“

— Коя е Сюзън? — попита Ричард.

Играта свърши.

— Втората ми майка — въздъхна Лейша и сведе глава. Но Ричард стоеше до нея и се усмихваше с такова безгранично разбиране в очите, че тя не се сдържа, вдигна ръце и обгърна шията му. Чак тогава изхлипа — Лейша, която никога не плачеше.

— Ей — рече той. — Ей, ей.

— Много умна забележка — закиска се тя през сълзи.

— Хайде, не плачи. Искаш ли да ти покажа кривите за миграция на рибите?

— Не — отвърна Лейша, но той не я пускаше, сякаш за да подчертае, че тъкмо там й е мястото.

Макар да беше среднощ, Камдън я очакваше. В стаята се стелеше гъст дим от цигари.

— Добре ли прекара, Лейша? — попита той през мъглата.

— Да.

— Радвам се. — Той се надигна, угаси цигарата в пепелника и заизкачва стълбите. Вървеше бавно, вдървено — отскоро беше на седемдесет.

Отиваше да си легне.

* * *

Близо година бяха неразделни: плуваха, танцуваха, посещаваха изложби, библиотеки. Ричард я запозна с другите — група от дванайсет деца, на възраст между четиринайсет и деветнайсет, всичките интелигентни и любознателни. Неспящи.

Лейша попиваше всичко.

Родителите на Тони Индивино, също като нейните, бяха разведени. Но четиринайсетгодишният Тони живееше с майка си, която никога не бе искала неспящо дете, докато баща му — истинският виновник за модификацията — се радваше на червена спортна кола и млада любовница в Париж, където проектираше ергономични кресла. Майка му бе забранила на Тони да казва пред когото и да било, че е неспящ. „Ще те сметнат за чудовище“ — го бе предупредила тя, избягвайки да среща погледа му. Единствения път, когато Тони бе нарушил тази забрана и бе признал пред един приятел, тя го натупа хубавичко. След това напуснаха квартала.

Джини Картър, дългокрака и стройна почти като Лейша, тренираше фигурно пързаляне и се готвеше усилено за Олимпиадата. Тренираше по дванайсет часа, а през другото време ходеше на училище и си готвеше уроците. Засега журналистите не я бяха надушили. Джини се безпокоеше, че ако узнаят, могат по някакъв начин да й попречат да участва.

Джек Белингъм, също като Лейша, щеше да постъпва наесен в колеж. За разлика от нея обаче, вече бе започнал своята кариера. Като бъдещ финансист, бе участвал в няколко рисковани начинания. Благодарение на точните си предсказания бе вложил успешно шестстотинте долара, спечелени от лятната работа. След първата операция те се увеличиха на 3000, а след втората — далеч по-благоприятна инвестиция — в солидната сума от 10 000 долара. Джек беше на петнайсет, твърде млад според закона да участва в борсови операции и сделките бяха извършени на името на Кевин Бейкър, най-възрастният от групата неспящи, който живееше в Остин. Джек призна на Лейша:

— Почти щях да загазя, когато два пъти подред ударих 84 процента чиста печалба и финансовите наблюдатели взеха да ме надушват. Не им се сърдя, това им е работата, дори когато става дума за дребни суми. Не ги е страх за парите, а за тенденцията. Как мислиш, ако знаеха, че Кевин е неспящ, дали щяха да обявят операциите за невалидни?

— Май ти се привиждат духове — отвърна Лейша.

— Ни най-малко, Лейша — възрази Джини. — Ти нищо не знаеш.

— Защо — заради баща ми и неговите пари ли?

— Точно така — кимна Джини. Останалите следяха разговора, но без излишни емоции. Просто като размяна на сведения. — Слушала съм го как говори. Божичко, той е ягаист, нали? Какво пък. Това си е негова работа. Но светът не е устроен така. Те ни мразят, разбираш ли?

— Чак пък да ни мразят — възрази Керъл. — Това май е прекалено.

— Е, добре де — въздъхна Джини. — Но те са различни от нас. Ние сме по-добрите и това ги дразни.

— Струва ми се напълно естествено — каза Тони. — Също както ние се възхищаваме на нещо, което е по-съвършено. Нима някой от нас се дразни от Кензо Ягаи, защото е гений? Или от Нелсън Уейд, физика? Ами Катерина Радуски?

— Не се дразним, тъй като ние сме по-добрите — рече Ричард. — Толкова по въпроса.

— Трябва да си създадем наше общество — предложи Тони. — Защо да позволяваме някакви правила да ограничават възможностите ни честно да се изявяваме в живота? Защо трябва Джини да се крие, защо Джек инвестира под чуждо име? Само защото са неспящи! Но нали и сред тях има хора е различни възможности. Едни са по-умни, други — по-настоятелни. Ние пък притежаваме по-добра концентрация, биохимична стабилност и разполагаме с повече време. Всички не могат да бъдат еднакви.

— Джек, бъди искрен, все още никой от нас не е бил лишаван от онова, което е постигнал.

— Но ще бъде.

— Чакайте — вдигна ръка Лейша. Разговорът я бе разтревожил. — Съгласна съм, че в много отношения сме по-съвършени. Тони, след като намекваш за „Декларацията за независимостта“, не забравяй, че там никой не казва: хората са равни по способности. Говори се за право и власт, което означава, че всички са равни пред закона. Нито могат да ни ограничават, нито да ни разрешават повече, отколкото на останалите. А и каква по-честна размяна от тази, основаваща се на взаимноизгодния договор.

— Думи на истински ягаист — каза Ричард и й стисна ръката.

— Омръзнаха ми тия интелектуални разговори — въздъхна Керъл. — Говорим си едно и също. Намираме се на плажа, за бога. Кой ще плува с мен?

— Аз — скочи Джини. — Хайде, Джек.

Всички станаха, като се отърсваха от пясъка. Ричард подаде ръка на Лейша. Но преди да се затичат към водата, Тони постави ръка на рамото й.

— Лейша, ще те попитам нещо — като храна за размисъл. Не ми отговаряй, ако не искаш. Ако постигнем повече от другите и ако търгуваме с тях на взаимноизгодна основа, без да правим разделение на силни и слаби — какъв тогава ще е дългът ни пред онези, които са толкова слаби, че нямат нищо, което ни предложат в замяна? Вече се съгласихме, че ни предстои да дадем повече, отколкото ще получим, но трябва ли да го правим и тогава, когато няма да вземем нищо? Трябва ли да се грижим за техните сакати и недъгави, за болните, глупавите и мързеливите, лишавайки се от продукта на собствените си усилия?

— Те длъжни ли са да го правят? — попита Лейша.

— Кензо Ягаи би казал, че не. А той е спящ.

— Той би казал друго — че и те ще спечелят, макар и не директно, в едно съглашение с трета страна. Не забравяй, тъкмо благодарение на неговата Я-енергия целият свят е по-добре нахранен и по-сигурен.

— Хайде, стига! — извика Джини. — Лейша, идвай, че ще ме удавят! Помощ!

Лейша се засмя.

Изтича при групата и миг преди да се гмурне, зърна израза на лицата на Ричарди на Тони. Първият открито я желаеше, вторият изглеждаше ядосан. На нея? Защо? Какво е направила, освен да спори за нещо, в което вярва?

Когато отново изплува, Тони си беше отишъл.

* * *

Среднощ.

— Добре — рече Керъл. — Кой ще е пръв?

Шестимата тийнейджъри се спогледаха. Поставена в средата на малката поляна сред къпинака, Я-лампата озаряваше само лицата и босите им крака. Зад тъмните сенки на храстите дърветата в двора на Роджър Камдън се издигаха като стена и скриваха най-близките сгради. Беше нетърпимо горещо, но въпреки това всички единодушно отхвърлиха идеята за климатизиращо Я-поле. Искаха да е като завръщане към примитивното — мъчително и опасно.

Шест чифта очи се впиха в чашата, която Керъл държеше.

— Хайде — подкани ги тя. — Кой пръв ще пие? Да знаете какви усилия ми костваше да го доставя.

— Как го намери? — попита Ричард — единствен в групата, освен Тони, от не толкова заможно семейство. — В течна форма, за пиене…

— Дженифър го направи — поясни Керъл и пет чифта очи се втренчиха в Дженифър Шарифи. Още не бяха свикнали с нея, макар да я познаваха от две седмици — откакто дойде на гости у Керъл. Тя беше дъщеря на прочута холивудска кинозвезда и арабски принц, който някога бе мечтал да основе династия от неспящи. Сега кинозвездата бе станала застаряваща наркоманка, а принцът, който навреме бе изтеглил парите си от петролния бизнес, за да ги вложи в идеята на Кензо Ягаи, бе мъртъв. Дженифър Шарифи бе по-богата, отколкото щеше да бъде Лейша, дори когато получи наследство си, но отсега проявяваше странни вкусове и интереси. Чашата, която Керъл държеше, съдържаше интерлевкин–1 — мощен катализатор на имунната система и едно от многото вещества, които като странична реакция предизвикваха бързонастъпващ и дълбок сън.

Лейша не откъсваше очи от чашата. В слабините й се надигаше странно, топло усещане, различно от онова, което изпитваше, когато се любеха с Ричард. Видя, че Дженифър я гледа и се изчерви.

Дженифър я безпокоеше. Никога досега Лейша не беше виждала неспяща, която не се смее, говори малко и произнася всяка дума с отчетливо безразличие. Започваше да се пита кое е онова, което Дженифър не казва. Странно, но й беше чужда във всичко, за разлика от момчетата, които бяха привлечени от дългата й черна коса, стройното тяло и примамливите й форми.

— Дай ми я! — каза Тони.

Керъл му подаде чашата.

— Помни, само една глътка.

Тони вдигна чашата, спря и ги изгледа над ръба й. Очите му пламтяха като въгленчета. После отпи.

Керъл дръпна чашата от ръката му. Всички погледи бяха насочени към Тони. След минута той лежеше на каменистата почва, след две — затвори очи и потъна в дълбок сън.

И друг път бяха виждали заспали — родителите си, приятели, дошли на гости, непознати по пейките. Но това беше Тони. Спогледаха се с безпокойство, но никой не смееше да заговори. Лейша отново почувства меката топлина в слабините си. Избягваше да среща погледа на Дженифър.

Когато дойде нейния ред тя отпи бавно и после подаде чашата на Ричард. Главата й внезапно натежа, сякаш беше натъпкана с влажни парцали. Дърветата отвъд къпинака взеха да се мержелеят. Замъгли се и светлината от портативната лампа. Вече не беше ярка и чиста, а насечена и в нея сякаш плуваха едри мехури. Сетне мракът започна да се спуска, отнемайки й всичко, отнемайки разума й. „Татко!“ — опита се да извика тя, да се вкопчи в него, но мракът я отнесе.

Всички се събудиха с главоболие. Влачеха се из озарената от първите лъчи на слънцето гора, а всяка крачка беше непоносимо мъчение. Лейша гледаше да е по-далеч от Ричард.

Само Дженифър намери сили да каже.

— Ето че вече знаем — произнесе тя, а в гласа й се долавяше странно задоволство.

Трябваше да мине цял ден, преди пулсиращата болка в слепоочията, гаденето и спазмите в стомаха да изчезнат. Остана си в стаята, насаме с отвратителните усещания и въпреки горещината цялото й тяло трепереше.

* * *

— Искам утре да дойдеш с мен — най-малко за десети път повтори Лейша. — И двете заминаваме след няколко дни за колежите, това е последната ни възможност. Наистина държа да се запознаеш с Ричард.

Алиса лежеше по корем на леглото. Кестенявата й коса беше разрошена, носеше скъп копринен гащеризон с навити до коленете крачоли.

— Защо? Какво ти пука дали ще се запозная с твоя Ричард?

— Защото си ми сестра. — Не каза „близначка“, избягваше тази дума за да не ядосва Алиса.

— Не искам… — но се сепна, когато видя изражението на Лейша. — Извинявай, не исках да бъда груба. Но, повярвай ми, нямам никакво желание.

— Няма да са всички. Само Ричард. Моля те само за един час, обещавам ти. После ще си събереш багажа.

— Няма да заминавам никъде.

Лейша я погледна ококорено.

— Бременна съм — добави Алиса.

Лейша се отпусна на леглото. Алиса се претърколи по гръб, отметна кичур от очите си и се засмя.

— Защо се учудваш? Нали мислеше, че може да стане с теб и твоят Ричард. Не, Лейша, ти не си от тези. Знаеш кога може и трябва да стане всяко нещо. Не и ти.

— Чакай, чакай. И двете носим спирали и…

— Аз я свалих.

— Искала си да забременееш?

— Стопли ли най-сетне? Да знаеш, че татко не може да направи нищо. Освен, разбира се, ако ми отреже издръжката, но мисля, че не е чак толкова дребнав. — Тя се засмя. — Макар да става дума за мен.

— Но… защо? Само за да го ядосаш?

— Не. Защото искам да си имам някой, когото да обичам. Нещо мое. И което няма да има нищо общо е тази къща.

Лейша си спомни колко щастливи бяха като деца.

— Нима ти е било толкова лошо тук?

— Лейша, малкото ми глупаче. Не познавам друг, който да е толкова умен и същевременно глупав. Излез от стаята ми. Излизай!

— Но Алиса… миличка…

— Вън! — изкрещя Алиса. — Отивай в Харвард! Иди и преуспявай! Само се махай по-скоро!

Лейша скочи като ужилена.

— С удоволствие! Ти си толкова безразсъдна. Не умееш да планираш, да гледаш напред, о, Алиса… моля те! — Вече не й се сърдеше, гледаше я с насълзени очи. Алиса скочи и се хвърли в прегръдките й.

— Ти си глупачето… — повтаряше тя. — Ти, ти.

— Ще ти помогна, Алиса — подсмърчайки каза Лейша. — Дори ако тате не иска, аз ще ти помогна.

Алиса неочаквано я отблъсна.

— Не ти ща помощта.

Тя стана, обърна се и изрита ядно един от саковете с дрехи. Но когато продължи, гласът й бе омекнал.

— И гледай да си прекараш добре в Харвард.

5

Беше като любов от пръв поглед.

Още щом съгледа Масачузетс хол, Лейша разбра какво му липсва на Чикаго: история, корени, традиция. Плъзна ръка по захабените от времето тухли, полюбува се на отражението си в прозорците на Уайденърската библиотека, позяпа удивено стъклените витрини на музея Пибоди, като да бяха Свещения граал. Никога не се бе впечатлявала от легендите, намираше за изкуствена и блудкава драмата на Жулиета, тази на Лили Уомън пък бе по-скоро глупава. Единствено крал Артур, с опитите му да възстанови социалния ред, й се бе сторил достатъчно разумен. Но сега, докато крачеше между колосалните дървета, изведнъж усети макар и искрата, която е вдъхновявала цели поколения, карала хората да учат, да трупат познания и да стават по-добри. Да полагат неимоверни усилия, но да направят света по-добър, отколкото са го заварили. Спря и вдигна очи към небето над сплетените клони, сетне към високите и солидни сгради наоколо. В подобни моменти се сещаше за баща си, пречупил волята на цял отряд генетични инженери, за да я създаде такава, каквато той е искал.

Само след седмица забрави всички тези величави сравнения.

Тежестта се оказа огромна, дори за нея. В Солейското училище смятаха, че всеки трябва да следва свой темп на развитие, но в Харвард знаеха какво точно да искат и налагаха свой ритъм. Под академичното ръководство на човек, който на младини се бе възхищавал от японското икономическо господство, през последните двайсет години Харвард се бе превърнал в истински бастион на знанието. Беше се върнал към някогашните традиции на обучение, с тяхното безкомпромисно наизустяване на фактите, теориите и приложенията им, в решаването на разнообразни задачи, в непрестанно повишаване и развиване на интелектуалните способности. Само един от двеста кандидатстващи се приемаше в училището. Дъщерята на английския премиер се бе провалила още през първата година от следването си и трябваше да напусне с гръм и трясък.

Лейша разполагаше със собствена стая в едно от новите общежития. Не че всички имаха такива, дадоха й я, за да не безпокои другите с нощните си бдения. Още на втория ден някакво момче от съседния коридор се наведе над банката й.

— Значи ти си Лейша Камдън.

— Аха.

— На колко си… на шестнайсет?

— Почти на седемнайсет.

— И скоро ще ни задминеш всичките, без дори да се напрягаш.

Усмивката на Лейша помръкна. Момчето я разглеждаше мрачно изпод ниските си вежди. Усмихваше се, но си личеше, че е от злоба.

— Да. Така смятам.

— Сигурна ли си? Какво криеш там под къдриците — някое мутирало мозъче?

— Остави я на мира, Ханауей — обади се друг глас. Беше на високо, русо и хърбаво момче, с мокра от банята коса. — Защо постоянно трябва да се правиш на задник пред хората?

— Ами ти? — бе всичко, което можа да измисли Ханауей. Той се обърна рязко и закрачи към вратата. Момчето се отдръпна да му стори път.

Но Лейша не се предаваше лесно.

— И знаеш ли защо ще ви задмина? — извика тя след него. — Имам нещо, което вие не притежавате. Не едно, а много неща — включително и това, че не спя. А след като ви оставя да ми подишате праха, ще се върна и ще ви помогна с уроците — за да може и вие да се справите на тестовете.

Русокосият вдигна глава и се разсмя. Спрял насред крачка, Ханауей се извърна и я погледна със стъклени очи. После излезе и тръшна вратата.

— Бива си те, Камдън — рече русокосият. — А и той си го заслужаваше.

— Говорех сериозно. Ще му помагам, стига да иска.

— Брей, ти наистина го мислиш.

— Ами да! Какво толкова чудно има?

— Не знам. Аз не бих постъпил така. Всъщност, ако закъсам, ти можеш да ми помогнеш. Но аз не бих ти помагал.

— Защо?

— Защото не ме бива толкова, колкото теб, Лейша Камдън.

Тя го изгледа хладно.

— Ти не си един от нас. Не си неспящ.

— Не ми се налага. Знам колко струвам. Искам да бъда, да създавам и да търгувам с това, което мога.

— Ягаист! — произнесе възхитено тя.

— Разбира се. — Той й протегна ръка. — Стюарт Сатър. Какво ще кажеш за един фишбургер в „Дворчето“?

— Става — кимна Лейша.

Излязоха заедно, разговаряйки оживено. Някои от минувачите я заглеждаха, но тя се стараеше да не им обръща внимание. Важното е, че е тук, в сърцето на Харвард. Разполага с всичкото време на света, ще учи и ще се надпреварва с хора като Стюарт Сатър.

Винаги, когато не спят.

* * *

Постепенно заниманията я погълнаха изцяло. Роджър Камдън намери време да прескочи за малко, разходи се с нея из градчето, слушаше я и се усмихваше. Държеше се по-свободно, отколкото Лейша бе очаквала. Оказа се, че познава бащата на Стюарт и дядото на Кейт Адам. Разговаряха за Харвард, за бизнес, за Ягайския Икономически Институт и пак за Харвард. „Как е Алиса?“ — попита Лейша, но Камдън отвърна, че не знаел. Била се преместила и отказвала да говори с него.

— Прехвърлям й пари чрез адвоката.

Докато го казваше, лицето му остана мрачно.

Някъде към средата на семестъра Лейша имаше най-висок успех от целия първи курс. Тестовете й бяха без грешка. Когато приключиха с първите колоквиуми, двамата със Стюарт излязоха да го полеят в една близка бирария. Вечерта, след като се върнаха Лейша откри, че стаята й е преобърната наопаки. Компютърът беше строшен, цялата информация на дискетите — унищожена. Дрехите й бяха накъсани на парцали, книгите — изпотъпкани и запокитени в кошчето. Единственото недокоснато нещо бе леглото.

— Който и да е бил, — няма начин да го е направил тихо — посочи Стюарт. — Чули са го всички на етажа, а и на долния. Все някой ще си признае пред полицията.

Но никой не си призна. Цяла нощ Лейша седя на леглото, втренчила невиждащи очи в разкъсаните си дрехи.

На следващия ден Дейв Ханауей я изгледа с победоносна усмивка.

Камдън долетя, кипящ от гняв. Нае й апартамент в Кеймбридж със сигнална инсталация и бодигард на име Тошио. След като си тръгна, Лейша уволни бодигарда, но си запази апартамента. Така имаше възможност да обсъждат със Стюарт каквото им хрумне до късна нощ, необезпокоявани от никого. Най-често говореха за случилото се.

— Винаги е имало такива, които се уповават на омразата си, Стюарт. Мразели са евреите, негрите, имигрантите, сега мразят ягаистите, защото имат амбиции и достойнство. Аз съм само един от обектите на тяхната омраза. Нито е ново, нито заслужава внимание. Това не означава, че спящите и неспящите са разделени от пропаст.

— Така ли? — учуди се Стюарт, докато дъвчеше сандвич в леглото й. — Лейша, ти си човек от нов тип. Ти си следващото стъпало в еволюцията, много по-добре от нас си подготвена да оцелееш. А другите, които изброи, са били просто неразделна, макар и малобройна съставка на обществото — хора, обитаващи низшите слоеве. А ти и твоите събратя — в Харвард сте трима — вече присъствате в „Лоу ревю“. Кевин Бейкър, той е последен курс, отдавна е основал просперираща фирма за био-интерфейсен софтуер и печели пари, при това много. И тримата получавате само най-високи оценки, никой от вас няма психологични проблеми, пращите от здраве, а още не сте пълнолетни. Представяш ли си водопадите от омраза, които ще се излеят върху вас, когато навлезете истински във финансовия свят?

— Хвърли ми един сандвич. Сега ще ти докажа, че грешиш. Ти самият. Кензо Ягаи. Кейт Адамс. Професор Лейн. Баща ми. Всеки спящ, който обитава света на честната търговия и взаимноизгодните съглашения. А такива са повечето от вас, или поне тези, които заслужават внимание. Вие вярвате, че съревнованието между най-способните носи печалба за всички — и за силните, и за слабите. Неспящите носят реална и конкретна полза за обществото във всички направления. Това трябва да е по-важно от чувствата на отделни хора. Ние сме ценни за вас. И вие го знаете.

— Така е. Знаем го. Но ние — ягаистите.

— Ягаистите дърпат конците във финансовия свят. Но и да не е така, скоро ще стане. В едно нещо обаче бъркаш, Стю — подценяваш волята на мнозинството. Тълпата никога не е обичала тези, които са най-отпред.

— Надявам се да си права. Защото, не знам дали ти е известно, но съм влюбен в теб.

Когато се прибра у дома за Деня на благодарността, тя разказа на Ричард за Стюарт. Изслуша я със стиснати устни.

— Спящ — бе първият му коментар.

— Той е личност. Добър, интелигентен, амбициозен.

— Знаеш ли какво са направили твоите добри интелигентни спящи, Лейша? Забранили са на Джини да участва в Олимпиадата. Формулировката: „Генетични изменения, идентични на злоупотреба със стероидни препарати, с цел да се получи неправомерно, от спортна гледна точка, преимущество“. Чу ли, че Крис Деверю напуснал Станфърд? Разбили са лабораторията му и са унищожили двегодишния му труд върху запаметяващите протеини. А софтуерната компания на Кевин Бейкър води истинска необявена война с неясно от кого подета кампания против употребата на техните продукти, защото били създадени от творения с нечовешки мозъци! Корупция, душевно заробване, лов на вещици — цялата торба с мръсни трикове. Събуди се, Лейша!

Двамата потънаха в мълчание, но всеки си мислеше за своето. Минутите се нижеха една след друга. Накрая той заговори.

— Обичаш ли го?

— Да — отвърна Лейша. — Прости ми.

— Ти си го избрала. Какво правиш, докато спи? Гледаш ли го?

— Изкарваш го така, че да прилича на перверзия!

Ричард не отговори. Тя въздъхна и продължи, като едва сдържаше яда си:

— Когато Стюарт спи, аз работя. Също като теб. О, Ричард. Не исках да ти причинявам болка. Нито пък смятам да се отделя от групата. Но според мен между нас и тях няма никаква разлика — ние сме от един вид. Нима ще ме накажеш за това? И ти ли искаш да се присъединиш към омразата? Или смяташ да ми заявиш, че нямам право да бъда част от един свят, където има честни и добри хора, макар и спящи? Нима наистина мислиш, че най-важното разделение между хората е в някакво генетично различие, а не във възгледите и идеалите им? Сега остава да ме накараш да избирам — или тях, или вас!

— Не става дума за избор — отвърна притихнало Ричард. — Поне засега.

* * *

Камдън посрещна пролетта с влошено здраве. Тъпчеше се с хапчета за високото си кръвно, вече не крачеше така бодро, на всичко отгоре двамата със Сюзън бяха решили да се развеждат. Съобщи го на Лейша официално.

— Тя се е променила, Лейша, не е същата, каквато беше. И ти го виждаш. Беше независима, способна и щастлива, а сега е само досадна. Съгласна си, нали?

Не можеше да не се съгласи. На времето тъкмо Сюзън им измисляше нови игри, увличаше ги, и двете с Алиса никога не скучаеха с нея. Алиса също я обичаше.

— Татко, дай ми адреса на Алиса.

— Казах ти още в Харвард, че не го знам — отвърна раздразнено Роджър и се намести във фотьойла. През януари Кензо Ягаи бе умрял от рак на панкреаса и дълго след това Камдън не можа да се възстанови от загубата. — Пращам й парите по адвокат. Тя поиска така.

— Тогава дай ми адреса на адвоката.

Но и Джон Яровски, адвокатът на Камдън, отказа да й даде адреса.

— Тя не иска да се среща с никого, госпожице Камдън. Имала нужда да се откъсне от света.

— Не и от мен — заяви Лейша.

— И от вас — отвърна той и на устните му трепна злобна усмивка, като тази на Дейв Ханауей.

Лейша отлетя за Остин преди да се върне в Бостън, и намери Кевин Бейкър. Каза му какво иска и той събра малък екип от най-добрите си програмисти. Само след два часа те измъкнаха адреса на Алиса от компютъра на Яровски. За първи път търсеше помощ от неспящ и я бе получила веднага, без да й искат нищо в замяна.

Алиса беше в Пенсилвания. Следващия уикенд Лейша нае вертолет и пилот и отлетя за Хай Ридж в Апалачите.

Кацнаха пред самотна дървена къщичка, отдалечена на двайсет и пет мили от най-близката болница. Алиса живееше с някакъв тип на име Ед — мълчалив дърводелец, поне двайсетина години по-възрастен от нея — който бе сковал собственоръчно къщата от грубо одялани трупи. Имаше вода и ток, но никаква връзка със света. Алиса наближаваше осмия месец на бременността.

— Не исках никой да ме безпокои тук — посрещна я начумерено тя. — Защо си дошла?

— Защото съм ти сестра.

— Божичко, погледни се само. Така ли се носите в Харвард? С тези ботуши? Кога ще се научиш да се обличаш, Лейша? Или ще ставаш като онези раздърпани интелектуалки?

— Какво се е случило, Алиса? Защо си тук?

— Ами тук живея. Далеч от татко, далеч от Чикаго, от съкрушената Сюзън — знаеш ли, че тя пие? Също като мама. Така постъпва той с хората. Но не и с мен. Аз се измъкнах. Чудя се дали и ти ще успееш някога?

— Измъкнала си се? В това?!

— Тук съм щастлива — отвърна простичко Алиса. — Нали това искаме всички? Нали това искаше и твоят Кензо Ягаи — щастие чрез индивидуални усилия?

Според Лейша точно в момента Алиса не полагаше никакви усилия, но реши да й го спести. Разрошено пиле претича през двора. В далечината планините се криеха в синкава мараня. Лейша опита да си представи как ли ще изглежда това място през зимата, отрязано от останалия свят, в който хората търчат подир разни цели, тъпчат си мозъците със знания и преуспяват.

— Радвам се, че си щастлива, Алиса.

— А ти?

— И аз съм щастлива.

— Е, и аз се радвам — рече Алиса, сетне неочаквано се пресегна и я прегърна, макар че коремът й пречеше. Косата й миришеше на цветя и на слънчева светлина.

— Пак ще дойда, сестричке.

— Не идвай — прошепна Алиса.

6

„МАЙКА НА НЕСПЯЩО ДЕТЕ Е ГОТОВА НА ВСИЧКО, ЗА ДА НЕУТРАЛИЗИРА ГЕНЕТИЧНАТА ПРОМЯНА“ — гласеше заглавието върху автомата за вестници. „МАМО, ИСКАМ И АЗ ДА СПЯ КАТО НОРМАЛНИТЕ ХОРА!“

Лейша въведе кредитния си номер и поръча печатно копие, макар по принцип да не обръщаше внимание на булевардните писания. Заглавието мигаше с червени светлинки и обикаляше полукръглия автомат. Един от продавачите в близкия магазин се подаде и я загледа втренчено. Брус, бодигардът на Лейша, му отвърна с враждебен поглед.

Лейша беше на двайсет и две, последна година в юридическия факултет на Харвард, отскоро дори редактор в „Лоу ревю“, и първа по успех в курса. Най-близките й приятели — Джонатан Кочиара, Лен Картър и Марта Уенц, също бяха неспящи.

Разтвори вестника едва когато се прибра в апартамента. След като прегледа статията, включи компютъра и потърси локалната мрежа на Остин. Оттам научи много повече подробности за нещастното дете, имаше и коментари с други неспящи, но преди да се свърже с някой от тях, на линията я потърси Кевин Бейкър.

— Лейша. Добре, че се свързах.

— Какво става с тази Стела Бевингтън, Кейв? Някой проверил ли е на място?

— Ранди Дейвс. Той е от Чикаго, не го познавам лично, научих само, че е последна година в гимназията. Живее в Парк Ридж, а Стела е от Скоки. Родителите й отказвали да говорят с него — държали се доста грубичко, изглежда така постъпват и с нея. Но случаят според мен е банален: семейство, което мечтае за гениално дете, пести и събира дълги години, за да го получи, а после не е в състояние да се справи със ситуацията. Принуждавали я да спи, крещели и я заплашвали, когато им отказвала, но поне досега няма данни за физическо насилие.

— Ако ги обвиним в психически тормоз?

— Рано е още. Вече установихме връзка със Стела — има модем, но родителите й не знаят — и държим постоянен контакт с нея. Ранди обеща да я навестява веднъж седмично.

Лейша прехапа устни.

— Четох във вестника, че била на седем.

— Така е.

— Може би не бива да я оставяме там. Имам чикагско гражданство, ще попълним декларация за психически тормоз и ще я измъкнем… само на седем, божичко!

— Не. По-добре е да изчакаме. Мисля, че Стела ще се справи сама. И ти го знаеш.

Знаеше го. Почти всички неспящи рано или късно се справиха със затрудненията си, независимо от какви глупави предразсъдъци бяха породени. Това тук бе просто поредният случай. След време хората щяха да привикнат с увеличаващото се присъствие на неспящите, защото успоредно с успехите те доказваха и ползата си за обществото като цяло.

Едва двайсет и шест годишен, Кевин Бейкър бе направил истинско състояние от микрочипове с толкова революционна конструкция, че изкуственият интелект, който някога е бил мечта, бе почти на една крачка. Керълайн Рицоло, само на двайсет и четири бе спечелила наградата „Пулицър“ за нейната пиеса „Утринна светлина“. Още като първокурсник в Станфорд, Джереми Робинсън се прослави с блестящите си разработки върху приложенията на свръхпроводимостта. Уилям Тейн, бивш редактор на „Лоу ревю“ от времето, когато Лейша постъпи в Харвард, работеше като адвокат и се славеше с това, че досега не е изгубил нито едно дело. Скоро беше навършил двайсет и шест, а вече му възлагаха само най-трудните случаи. Клиентите му го ценяха заради способностите и не обръщаха внимание на възрастта.

Но не всички реагираха така.

Кевин Бейкър и Ричард Келер бяха създали информационна мрежа, която обвързваше неспящите в тясна група и всеки познаваше детайлно проблемите на останалите. Лейша Камдън финансираше правното осигуряване и образованието на онези неспящи, чиито родители не бяха достатъчно заможни. Ронда Лавелие се бе сдобила в Калифорния с разрешително за приемна майка и всеки път, когато се натъкваха на изоставено неспящо, тя се заемаше с отглеждането му. Групата разполагаше с трима дипломирани адвокати, а до една година очакваха още четирима, с лицензи от пет различни щата.

Единствения път, когато не бяха успели да отнемат родителските права върху едно малтретирано неспящо дете, просто го отвлякоха.

Тими Де Марцо, четиригодишен. Лейша беше против крайните мерки, но се оказа малцинство. Боеше се, че ако ги разкрият, обществото ще ги разпъне на кръст.

Но не ги разкриха.

Тими бе твърде малък, за да узнаят проблемите му от самия него. Сведенията стигнаха до тях от един преглед на полицейските доклади, който Кевин бе задал чрез собствената си компютърна система. Отвлякоха го направо от задния двор на къщата и го откараха в една каравана в северна Дакота, под постоянния надзор на тамошната приемна майка на групата. Тя не беше неспяща, а само втора братовчедка на един от техните — жизнерадостна, интелигентна жена, ягаистка. От общо 3248 неспящи в Щатите, едва 10 знаеха за отвличането.

С организацията се зае Тони Индивино.

— Тъкмо за Тони исках да говоря с теб — рече Кевин. — Пак е започнал, но този път се е захванал сериозно. Купува земя.

— Къде?

— В планините Аледжини. Това е в южната част на щата Ню Йорк. Парцелът е доста голям. Вече прокарва и пътища. На пролет щял да вдигне първите постройки.

— Дженифър все още ли го финансира?

Бяха изминали шест години от онази нощ, когато Дженифър им донесе интерлевкина. Лейша честичко си го спомняше. Също и Дженифър.

— Да. Може би трябва да му се обадиш, Лейша.

— Прав си. Дръж ме в течение за Стела.

Същата нощ поработи докъм четири над уроците, отдели един час за правните проблеми на групата и точно в пет позвъни на Тони в Чикаго.

— Тони? Лейша е.

— Отговорът е да, да, не, и да вървят по дяволите.

Лейша стисна зъби.

— Хубаво. Сега да чуя и въпросите.

— Сериозно ли смяташ, че неспящите трябва да се обособят в отделно, самоиздържащо се микрообщество? Дженифър Шарифи готова ли е да финансира проект, включващ построяването на цял град? Според теб това не е ли открито зачеркване на всичко, което би могло да се постигне чрез търпеливи преговори? А какво мислиш за противоречията, които биха възникнали между изолираното и охранявано градче и външния свят?

— Никога не бих ти казала да вървиш по дяволите.

— Радвам се за теб — каза Тони, но почти веднага допълни: — Извинявай. Звучеше ми като някой от тях.

— Грешката е у нас, Тони.

— Благодаря ти, че ми го казваш, но и без теб ще се справим.

— Ние не сме отделни видове.

— Кажи го на спящите.

— Преувеличаваш. Вярно, че има и такива, които ни мразят, но винаги и всякога ги е имало… Не бива да се предаваме и…

— Ние не се предаваме; Готови сме да търгуваме с всичко, което ще създадем: софтуер, хардуер, произведения на изкуството, информация, теории. Всеки от нас може да излиза и да пътува навсякъде. Важното е, че ще разполагаме с безопасно място, където да се връщаме. Без нахални лишеи, които смятат, че могат да ни смучат, само защото сме по-добри от тях.

— Тони, аз вярвам в непринудения обмен, който носи полза и за двете страни. Вярвам, че достойнството на живота се крие в усилията да създаваш и да споделяш с останалите плодовете на създаденото. Вярвам, че истинския символ на тези неща е договорът. Ние се нуждаем един от друг, поради взаимната изгода от нашето общуване.

— Чудесно — отвърна Тони. — А какво ще кажеш за просяците в Испания?

— За кого?

— Представи си, че се разхождаш по улицата в някоя бедна страна като Испания и виждаш просяк. Ще му дадеш ли един долар?

— Вероятно.

— Защо? Той не ти предлага нищо в замяна, защото няма какво.

— Знам. От съжаление. Състрадание.

— Добре, срещаш шестима просяка. На всеки от тях ли ще дадеш по един долар?

— Може би.

— Така. А сега — срещаш стотици просяци, но нямаш парите на Лейша Камдън. Пак ли ще им дадеш по един долар?

— Не.

— Защо?

Лейша си наложи да запази спокойствие. Малцина можеха да я изкарат извън нерви и Тони бе един от тях.

— Непосилно бреме за финансите ми. Все пак моето благосъстояние е на първо място.

— Добре. А сега нещо за вътрешна информация. Вчера в БИОТЕХ — това е институтът, където двамата с теб сме започнали жизнения си път — една персона на име доктор Мелинг…

— Кой?

— Доктор Сюзън Мелинг. О, Боже, забравил съм, че е била омъжена за баща ти!

— Не поддържаме връзки — отряза го Лейша. — Дори не знаех, че отново се е заела с научна дейност. Веднъж Алиса ми каза… няма значение. И какво е станало в БИОТЕХ?

— Две съдбоносни събития, съвсем пресни. Карла Дачър току-що е получила резултатите от генетичния анализ на нейния едномесечен плод. Липсата на нужда от сън вече е доминален ген. Следващото поколение също ще го притежава.

— Това го знаехме — отбеляза Лейша. Карла бе първата забременяла неспяща в света. Освен това мъжът й бе спящ. — Очаквахме го.

— Което не пречи на вестниците да затръбят тревога. Представи си само:

Мутантите идат!

Нова раса ще завладее света по генетичен път!

Лейша не си направи труда да му противоречи.

— А второто събитие?

— То е тъжно. Първата смърт.

Стомахът й се сви.

— Кой?

— Берни Кун. Сиатъл. Едва на седемнайсет. — Не го познаваше. — Катастрофа с кола — изпуснал управлението на един остър завой. По-важното е, че родителите му позволили в БИОТЕХ да направят аутопсия и подробно изследване на мозъка. Искат да разберат дали продължителното въздържане от сън води до някакви анатомични изменения.

— Бедното дете. Нима се боиш, че ще открият нещо неприятно?

— Не знам, не съм лекар. Но каквото и да е, има хора, които ще го използват срещу нас.

— Тони, почваш да виждаш призраци.

— Ни най-малко. По-скоро забелязвам добре организирана офанзива. Не четеш ли вестници?

— Тони…

— Представи си, че вървиш по улицата в Испания и те спират онези сто просяка, искайки своя долар, ти им отказваш, но те толкова са закъсали, че се ядосват и започват да те блъскат и удрят. Повалят те, скачат отгоре ти, и всичко това е само от злоба и отчаяние.

Лейша мълчеше.

— Нима ще ми кажеш, че това никога не се е случвало, в цялата човешка история?

— Случвало се е — произнесе спокойно Лейша. — Но не често.

— Глупости! Чети вестници! Чети книги по история! За друго обаче говорех. Какво ще дължиш на просяците тогава? Какво би дължал един добронамерен ягаист, който вярва във взаимната изгода от договора, на хора, които няма какво да предложат, а могат само да взимат?

— Не си…

— Какво, Лейша? Отговори ми най-общо — какво дължим всички ние на тези, които не произвеждат, а само консумират?

— Каквото ти казах. Състрадание и съжаление.

— Дори ако не получиш нищо в замяна?

— Ами… — тя спря.

— Защо? Защо един законопослушен и продуктивен гражданин трябва да дължи каквото и да било на същества, които нито произвеждат, нито съблюдават законите? Коя философия, възглед или икономика би оправдала този дълг към тях? Кажи ми искрено.

— Не знам — Лейша сведе глава. — Наистина не знам. Но знам, че сме длъжни.

— Защо?

Тя не отговори. Тони първи наруши мълчанието.

— Ела тук напролет. Ще видиш как напредва Убежището. Тогава строежът ще е започнал.

— Не.

— Моля те.

— Не. Въоръженото отстъпление не е изход.

— Колкото повече забогатяват неспящите, толкова по-кръвожадни стават просяците, Лейша. Не говоря само за пари.

— Тони… — рече тя и млъкна. Не знаеше как да продължи.

— И не скитай по улиците, въоръжена единствено със спомена за Кензо Ягаи — предупреди я той.

* * *

Ричард дойде да я види през март. Не бяха се виждали от три години. Чакаше я пред вратата на къщата, където живееше и изненадващо й прегради пътя.

— Ричард! Спокойно, Брус, той ми е приятел.

— Здравей, Лейша.

Беше се променил, понатежал, но това му придаваше по-мъжествен вид. Само в лице си оставаше същия.

— Разхубавила си се — рече той.

— По работа ли си тук? — попита Лейша след като влязоха вътре. От мрежата знаеше, че довършва дипломната си работа по морска биология в Карибите, но това беше стара информация. Преди около година Ричард бе преустановил връзките си с групата и бе изчезнал от мрежата им.

— Не. На разходка. — Той се усмихна и лицето му се промени. — Дойдох да те видя. Струва си да биеш път до Бостън за това. Бях в Индия. После в Китай и Африка. Зяпах, разсъждавах. В началото се стараех да не привличам внимание. В Индия и Китай се срещнах с наши събратя. Там са малко, защото на родителите им е доста трудно да дойдат чак тук за операцията. Но са ги приели, такива, каквито са и не им обръщат внимание. Опитах се да разбера защо някои бедни страни — според нашите стандарти, разбира се, (там разполагат с Я-генератори само в големите градове) — приемат нормално превъзходството на неспящите, а тук, в Америка, — омразата и негодуванието продължават да растат.

— И откри ли?

— Не. Но разбрах нещо друго, докато кръстосвах техните комуни, села и кампонги. Ние сме прекалени индивидуалисти.

Лейша се замисли. Пред погледа й изникна лицето на баща й: „Красотата е нещо много важно, Лейша. Красотата, създадена и поддържана с индивидуално усилие…“

Ричард долови промяната в настроението й, защото се пресегна и хвана ръката й.

— Не ме разбирай погрешно. Не говоря за работата. Исках да кажа, че сме прекалени индивидуалисти във всичко останало. Емоционално-рационални. Самотни. Изолацията заглушава свежия приток на идеи. Тя убива радостта.

Продължаваше да я държи за ръката. Лейша сведе поглед.

— Стюарт? — попита тихо той.

— Отдавна приключихме. Колежанска история.

— Кевин?

— Не, никога… ние сме само приятели.

— Не бях сигурен. Някой друг?

— Не.

Пусна я. Лейша го погледна с любопитство. Ричард неочаквано се разсмя.

— Радостта, Лейша. — Нещо отекна дълбоко вътре в нея, но беше толкова мимолетно, че не можа да го улови, а след това и тя се разсмя.

* * *

— Трябва да си дойдеш, Лейша. Баща ти получи втори инфаркт.

Гласът на Сюзън звучеше уморено.

— Кажи ми честно — настоя Лейша.

— Лекарите не са сигурни. Или поне така казват. Но той иска да те види. Можеш ли да преустановиш проучванията си?

Беше май, напрегнат месец. Изоставаше с графика за „Лоу ревю“. Ричард бе започнал работа като консултант към Бостънския океанографски институт — местните рибари се оплакваха от внезапна и необяснима промяна в океанските течения.

— Ще дойда.

В Чикаго бе по-студено отколкото в Бостън. Плитките води на езерото в подножието на къщата бяха покрити с тънка ледена кора. Оказа се, че Сюзън се е върнала да живее тук — върху бюрото на Камдън имаше нейни научни списания.

— Лейша — посрещна я с притихнал глас баща й. Изглеждаше остарял, сгърчен и уплашен. В ъгъла, в един стар люлеещ стол, седеше ниска, набита жена с кестеняви къдрици.

— Алиса!

— Здравей, Лейша.

— Алиса. Търсих те… — Погрешно начало. Би могла да я намери, ако беше малко по-упорита. — Как си?

— Добре. — Говореше някак отнесено, нищо общо с гневната Алиса, която бе видяла преди шест години в Пенсилвания. Камдън се намести мъчително в леглото. Не откъсваше пламтящите си очи от Лейша.

— Аз я помолих да дойде. И Сюзън — добави той. — Умирам, Лейша.

Никой не направи опит да му противоречи. Лейша почувства тежест в гърдите си.

— Завещанието ми е при Джон Яровски, въпреки това искам да ви кажа какво има в него. През последните няколко години продавах и ликвидирах. Сега по-голямата част от имуществото ми е в пари. Оставям по една десета на Алиса, на Сюзън и Елизабет, всичко друго е за теб, Лейша. Единствено ти можеш да използваш пълноценно парите ми.

Лейша погледна Алиса, която й отвърна със същия безкрайно спокоен поглед.

— Елизабет? Майка ми? Тя жива ли е?

— Да — кимна баща й.

— Но ти ми каза, че е умряла! Преди години!

— Знам. Мислех, че ще е по-добре — за теб. Тя не искаше да станеш това, което си, страхуваше се от теб. А и нямаше какво да ти даде. Освен излишни емоционални сътресения.

Просяци в Испания…

— Сбъркал си, татко. Не трябваше да постъпваш така. Тя ми е майка… — но не можа да довърши изречението.

Камдън дори не трепна.

— Не и по моя преценка. Но ти си вече голяма. Ако искаш, срещни се с нея.

Той продължи да я гледа с ясните си сини очи, подпухнали от болестта, а Лейша отново усети тежестта в гърдите си. Баща й я беше излъгал. Сюзън я наблюдаваше внимателно, с усмивка на лицето. Дали не се радваше, че най-сетне и тя се е разочаровала от баща си? Може би през цялото време я е ревнувала за тясната им връзка…

Кой знае защо си спомни за Тони. Ето, че започва да мисли като него. Баща й не откъсваше очи от нея, опрян на възглавницата, уверен, дори на смъртно легло, че е бил прав.

Алиса положи ръка на лакътя й. Гласът й беше тих и кротък, никога не я бе чувала да говори така.

— Той каза, каквото имаше да ни казва. Ще видиш, скоро ще ти мине.

* * *

Алиса бе оставила сина си Джордан в Калифорния при втория си мъж, с когото живееше от две години. Бяха се запознали с Бек Уотроуз, строителен посредник, по време на една ваканция на Артфишал айлъндс. Той бе осиновил Джордан.

— Беше ми много трудно преди да го срещна — обясняваше Алиса. — Знаеш ли, докато бях бременна непрекъснато сънувах, че детето ми ще е неспящо. А на сутринта се събуждах, повръщах и си мислех, че ще бъде глупаво нищожество, като мен. Тогава живеех с Ед в Апалачите. Нали дойде да ни видиш? Биеше ме, но не ми пукаше. Щеше ми се само татко да ме зърне отнякъде. Ед поне ме докосваше.

Лейша преглътна болезнено.

— Напуснах го, защото се боях за Джордан. Заминах за Калифорния, където цяла година само лежах и плюсках. Станах почти деветдесет килограма. — Лейша прецени, че сега бе най-много петдесет. — Тогава отидох да видя мама.

— Не си ми казала, а си знаела, че е жива.

— Половината от времето е в един санаториум за алкохолици. Нямаше да се срещне с теб, дори и ти да го искаше. Затова пък като ме зърна се хвърли към мен и взе да хленчи, че аз съм й била единствената „истинска“ дъщеря, след което повърна върху роклята ми. Беше отвратително. Грозно. Започна да крещи как татко разбил живота й, моя и твоя. Знаеш ли какво направих тогава?

— Какво? — попита с разтреперан глас Лейша.

— Отлетях обратно, изгорих всичките си дрехи, намерих си работа, започнах да уча в колеж, отслабнах с четирийсет килограма и записах Джордан на игрова терапия.

Сестрите замълчаха. Зад прозореца езерото тънеше в мрак.

— Кажи ми… — поде Лейша преди да осъзнае, че вече е изгубила нишката на мисълта си. — Разкажи ми за Джордан. Той е на пет, нали? Какво представлява?

Алиса завъртя глава и я погледна невъзмутимо.

— Той е щастливо, обикновено малко момче. Съвсем обикновено.

* * *

Камдън умря след седмица. След погребението Лейша направи опит да се срещне с майка си в Центъра за лечение на алкохолици в Брукфилд.

Сюзън Мелинг, облечена в черно, я откара до летището. Разпитваше я съвсем преднамерено, дори загрижено, за научните й изследвания и за работата в „Лоу ревю“. Лейша отговаряше едносрично, но Сюзън настояваше и й задаваше непрекъснато нови въпроси: Кога са й изпитите? Къде се е явявала на интервю за работа? Постепенно Лейша започна да излиза от вцепенението, обхванало я при вида на спускащия се в гроба ковчег. Сюзън очевидно искаше да й помогне.

— На съвестта му тежат не една и две жертви — произнесе неочаквано Лейша.

— Не и аз — отвърна Сюзън. — Само за кратко, когато зарязах работата и се захванах с неговата. Но Роджър не обича пожертвованията. И мисля, че беше прав. Не биваше да изоставям научната работа. Доста време ми беше нужно да наваксам изгубеното.

„Така постъпва той с хората“ — припомни си Лейша. Сюзън? Или Алиса? Не можеше да си спомни кой го бе казал. Умората си казваше своето. Тя се облегна на седалката и затвори очи.

Когато стигнаха летището, Сюзън отби към паркинга, спря и се обърна към нея.

— Трябва да ти кажа нещо, Лейша.

— За завещанието?

— Не — усмихна се Сюзън. — Ти не си притеснена от разпределението, нали? За теб то е логично. Но не е така. Изследователската група на БИОТЕХ е приключила с анализа на мозъка на Берни Кун.

Лейша втренчи поглед в Сюзън. Беше изненадана от чувствата, които преминаваха по лицето й — имаше задоволство, гняв и още нещо, което не можа да определи.

— Другата седмица ще го публикуват в „Ню Инглънд Джърнъл ъф Медисин“. Досега ни забраняваха да даваме каквато и да била информация, но на теб мога да кажа какво открихме. За да бъдеш готова.

— Продължавай — рече Лейша със свито сърце.

— Помниш ли, когато ти и още няколко неспящи деца пихте интерлевкин–1, за да видите какво представлява съня? Тогава май беше на шестнайсет.

— Ти откъде знаеш?

— Наблюдавахме ви далеч по-внимателно, отколкото сте предполагали. Помниш ли главоболието, което получи?

— Да.

— Та искам да поговорим за интерлевкина. Той принадлежи към една група синтетични препарати, които подсилват имунната система. Те стимулират продукцията на антитела, активността на белите кръвни клетки и другите имунозащитни елементи. При обикновените хора се наблюдава отделяне на ИЛ–1 по време на бавната фаза на съня. Това означава, че те — ние — подсилваме имунната си система докато спим. Един от въпросите, който изследователите си задаваха преди двайсет и осем години беше: дали неспящите деца, които са лишени от стимулиращото въздействие на ИЛ–1 ще боледуват по-често?

— Никога не съм боледувала — рече Лейша.

— Не съвсем. Дребна шарка и три незначителни настинки до края на четвъртата година — отвърна Сюзън. — Което не те прави по-малко здрава. Наложи се да преминем към алтернативната теория за имуностимулиране, а именно отделянето на имуноактивни елементи по време на съня съществува в противовес на една по-голяма чувствителност на тялото по време на сън или болест, вероятно свързано по някакъв начин с флуктуациите в телесната температура при REM-съня. С други думи, сънят предизвиква имунната чувствителност на която противодействат ендогенни пирогени от типа на ИЛ–1. Без сън няма да има такъв проблем. Следиш ли мисълта ми?

— Да.

— Права си. Глупав въпрос. — Сюзън отметна един кичур от челото си. Косата й бе започнала да посивява. — През тези години събрахме няколко хиляди томографски изображения на мозъци на неспящи в различен период от развитието им, плюс ЕЕГ, а така също проби от церебро-спиналната течност и всичко останало в тази насока. Но едно не можехме да направим — да надникнем в мозъците ви и да видим какво става вътре, докато не се случи нещастието с Берни Кун.

— Сюзън, говори направо. Няма какво да го усукваш.

— Ти няма да остарееш!

— Какво?

— О, ще има дребни козметични промени, например като отпускане на кожата от постоянното притегляне и други незначителни неща. Но липсата на сънни пептиди и останалите фактори въздействат върху имунната тъканно-възстановяващата система по начин, който засега не разбираме. Черният дроб на Берни бе в идеално състояние. Чудесни бели дробове, сърце, непокътната лимфна система, панкреас… Не просто здрави — в чудесно състояние! Последствия от тъканно възстановяване с размери, които съвременната наука не е в състояние да обясни. Органи, които не показват никакви следи от износване и застаряване, дори в минималната степен, допустима за един седемнайсет годишен младеж. Те просто се регенерират, отново и отново…

— Но докога? — прошепна Лейша.

— Кой, по дяволите, може да каже? Берни Кун бе твърде млад. Може да съществува някакъв механизъм, който да прекъсва регенерацията на определен етап и тогава всичко да се срине изведнъж, като проклетата картина на Дориан Грей. Но не смятам, че е така. Не вярвам естествено и този процес да продължи вечно — подобно нещо просто не е заложено в тъканите. Във всеки случай става дума за много продължителен период.

Лейша се загледа в замъглените образи зад стъклото на колата. Видя лицето на баща си между букетите с рози в ковчега. Сърцето му, лишено от способността да се регенерира, накрая бе отказало.

— Засега можем само да предполагаме как ще се развият нещата — продължи Сюзън. — Знаем, че пептидните структури, отговорни за повишеното напрежение в мозъка, свързано с желанието за сън, наподобяват участъци от бактериалната клетъчна стена. Не е изключено да съществува връзка между съня и патогенната рецептивност. И тук познанията ни куцат. Но това едва ли ще спре журналистите. Исках да те подготвя, защото скоро ще ви обявят за супермени, за хомо перфектус[1] и за какво ли още не. За безсмъртни!

Известно време двете жени мълчаха. След това Лейша проговори:

— Възнамерявам да информирам и другите чрез мрежата. Не се безпокой — няма да изтече информация. Кевин Бейкър я създаде и никой не е в състояние да проникне вътре, ако не искаме.

— Вече си имате организация?

— Да.

Сюзън погледна часовника си.

— Време е да вървим. Ще закъснееш за полета.

— Сюзън…

— Да?

— Благодаря ти.

— За нищо — отвърна Сюзън и когато я погледна, Лейша прочете на лицето й нещо, което бе зървала и друг път — завист?

* * *

ТЪКАННО ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ. МНОГО ПРОДЪЛЖИТЕЛЕН ПЕРИОД… — отекваше в ушите на Лейша по време на полета за Бостън. Тъканно възстановяване. И може би — безсмъртие. Не, не и това, рече си тя стреснато. Само това не.

— Виждам, че се усмихвате — заговори я мъжът до нея. — Да не сте били на някой голям купон в Чикаго?

— Не, на погребение.

Мъжът изглеждаше поразен, а после отвратен. Лейша се загледа през прозореца. Далеч долу се виждаха разчертани полета, подредени като на карта. Бели пухкави облаци закриваха хоризонта, екзотични цветя озарени от вътрешна светлина.

* * *

Писмото не беше по-дебело от всяко нормално писмо, само дето всеки от тях бе получил същото.

— Може да е бомба — подхвърли нервно Ричард. Лейша погледна още веднъж адреса на получателя: ГОСПОЖИЦА ЛЕИША КАМДЪН, пишеше с едри печатни букви.

— Прилича ми на детски почерк — каза тя.

— Ами ако е преднамерено? Човек не е склонен да проявява подозрение към децата и всичко свързано с тях.

— Преднамерено? Ричард, да не си станал параноик?

Само преди седмица Сюзън бе публикувала в „Ню Инглънд Джърнъл ъф Медисин“ своята статия. В чисто научен, много предпазлив стил. Час след това всички телевизионни и мрежови програми бяха изригнали като фонтан — спекулации, гняв, страх и заплахи. Както всички неспящи, Лейша и Ричард бяха следили внимателно развоя на събитията. Сред реакциите преобладаващи бяха спекулациите: „неспящите могат да живеят векове, а това ще доведе до…“, „ако неспящите се кръстосват помежду си, семействата им ще се разраснат неудържимо…“; в по-гневен тон: „играта със законите на природата доведе до появата на същества, които само външно наподобяват хора и които ще просъществуват прекалено дълго, множейки вида си и трупайки власт и сила, каквато досега светът не е познавал…“; и накрая страх: „Броени дни остават, докато суперрасата на неспящите ни завладее…“

— Те всички се страхуват по един или друг начин — заключи накрая Керълайн Рицоло и групата постепенно изгуби интерес към събитието.

Лейша беше в последната си сесия. Всеки ден чуваше различни коментари по улиците, зад гърба си в коридорите, в учебните зали, постоянно й напомняха, че е различна, и то тук в тази институция, където би трябвало да се уважава само любовта към познанието.

Малкото градче Салт Спрингс в Тексас бе издало забрана неспящи да продават алкохол в рамките на града, основавайки се на „Декларацията за независимостта“, според която „всички хора са създадени равни“, което не можело да се каже за неспящите. Вярно, че в радиус от сто километра нямаше нито един неспящ, а и никой не бе подавал молба за подобно разрешително, но това не попречи новината да бъде подхваната от Юнайтед прес и Дейтанет нюз и да стигне след 24 часа до всяка точка на планетата. Последваха и други подобни закони. В Полюкс, Пенсилвания, на неспящите не им бе разрешено да наемат жилища, тъй като продължителното им бодърстване щяло да доведе до износване собствеността на наемодателите. В Кранстън Истейтс, Калифорния, им бе забранено да подхващат 24-часов бизнес от всякакъв характер на основа „нелоялна конкуренция“. Ирокезка област, щат Ню Йорк, издаде забрана за включване на неспящи в съдебни журита.

— Всички тези решения няма да издържат и час, ако ги обжалваме във Върховния съд — обясни Лейша. — Но като си помисля за загубата на средства, време и усилия? За какво е всичко това?

Щат Джорджия, където някои сексуални действия между възрастни все още се преследваха от закона, обяви интимния контакт между спящи и неспящи за сексуално извращение, сродно със содомията.

Кевин Бейкър бе създал програма, която преглеждаше с висока скорост мрежата и отделяше всички съобщения от подобен характер. След това ги систематизираше и категоризираше и ги предоставяше за ползване от групата. След като изчете всичко, Лейша се свърза с Кевин.

— Не можеш ли да създадеш паралелна програма, която да събира изявленията в наша защита. Така получаваме твърде изкривена картина.

— Права си — призна Кевин. — Ще се постарая.

От всичко най-силно я потискаха историите за неспящи деца — обиди в училище, нападения от съседски деца, смущение и негодувание на родители, които са искали даровито дете, но не и такова, което да ги надживее с петстотин години. Училищният съвет в Колд Ривър, Айова, гласува изключването на всички неспящи от училището, оправдавайки се, че „твърде бързото запаметяване създавало чувство за непълноценност при другите и нарушавало учебния процес“. Същевременно откри подписка за събиране на средства, за да могат изключените да се обучават от частни учители в домашни условия. Никой не дари и цент. Лейша започна да прекарва цялото си свободно време в мрежата, разговаряше с децата през нощта, когато ги оставяха на мира и се стараеше да замества липсващото обучение. Почти не й оставаше време да се готви за изпити, а юли наближаваше.

Стела Бевингтън неочаквано спря да използва своя модем. Междувременно Кевин задейства втората програма, където се систематизираха статии призоваващи за справедливо отношение към неспящите. Вече имаше няколко училищни програми, предназначени за надарени деца и неспящи, като целта им бе максимално бързо развитие на талантите им. Едва на двайсет и една, Даниел дю Черни, неспящ, бе избран за член на градския съвет в Рив Бю. Престижна фирма за медицински изследвания, „Халей хол“, даде широка гласност на постиженията в областта на клетъчната физика, постигнати от неспящия й служител Кристофър Амрен.

Дора Кралк, неспяща от Далас, отворила писмото, адресирано до нея и то избухнало, откъсвайки ръката й.

Лейша и Ричард седяха втренчени в писмата върху полираната масичка. Пликове от плътна, дебела хартия, боядисана в кафяво. Нямаше обратен адрес. Преди час Ричард позвъни на Лиз Бишъп, неспяща, студентка по криминалистика в Мичиган. Лиз предложи да пристигне със следващия самолет и да огледа писмата, но после се съгласи да им обясни по телефона как се прави това. Ричард и Лейша последваха инструкциите й, като за момента на предполагаемото дистанционно взривяване използваха мазето на къщата. Нищо не избухна. От плика изпадна лист хартия, на който пишеше:

Скъпа госпожице Камдън,

Вие бяхте твърде добра към мен, но трябва да ви напусна. Съжалявам. Имам затруднения с профсъюза, сигурно се досещате за причините. На ваше място не бих се обръщал към профсъюза за друг бодигард. Наемете си някой лично и бъдете внимателна. Отново съжалявам, но се налага да се разделим.

Брус

— Не зная дали да плача, или да се смея — каза Лейша. — Загубихме толкова време, купихме инструменти, треперехме да не избухне нещо…

— Аз поне нямам друга работа — отбеляза мрачно Ричард. Откакто бяха започнали антинеспящите вълнения, фирмата го бе освободила от поста консултант, за да не предизвиква излишни емоции у другите служещи.

Интерфейсът на груповата мрежа, с която Лейша все още поддържаше постоянна връзка, мигаше в тревожно червено. Тя включи директната връзка. Обаждаше се Тони Индивино.

— Лейша? Нуждая се от помощта ти на правист. Опитват се да ни отнемат Убежището. Моля те, ела веднага.

* * *

Мястото наподобяваше зейнали кафяви рани в подпухналата пролетна почва. Намираше се в Аледжините — невисоки, обрасли с борове, планини в южната част на щата Ню Йорк. Асфалтиран път тръгваше от най-близкия град, Конеуанго, нагоре в планината. Сградите бяха ниски, едноетажни, солидно строени и с разнообразни фасади. Мрачна и навъсена, Дженифър Шарифи посрещна Лейша и Ричард. Не беше се променила особено през шестте години, освен че косата й бе разчорлена и имаше сенки под очите.

— Тони иска да говори с вас, но първо каза да ви разведа наоколо.

— Какво се е случило? — попита Лейша.

— По-късно. Първо разгледайте Убежището. Лейша, Тони страшно държи на мнението ти и настоя да видиш всичко.

Лейша остана впечатлена от организацията, която позволяваше всички да живеят заедно, ползвайки общи блага и едновременно да имат личен живот. Имаше гимнастически салон, малка болница, детски дом, училище и ферма за интензивно отглеждане на култури.

— Не сме напълно отрязани от света. Повечето от храните ще идват отвън. Това е за всеки случай — обясни Дженифър.

Две неща предизвикаха възхищението й — великолепната Я-енергостанция и планирането на човешките ресурси. Във второто Тони бе надминал себе си. Бе успял да привлече неспящи от практически всички специалности, така че едновременно да се справят с вътрешните проблеми и с тези, които ще им поднесе светът.

Убежището бе заградено от защитен периметър, но по такъв начин, че да не пострадат нарушителите — които и да са те. На половин миля навътре от табелите имаше силово поле, захранвано с Я-енергия, предизвикващо лек електрически шок, но само от външната страна. За движещи се метални обекти съществуваше друга система за проследяване и предупреждение. Цялата площ на Убежището не надхвърляше 150 квадратни мили. „Сто и петдесет! — учуди се Лейша. — Та някои области са много по-малки.“

— Естествено нямаме готовност за въздушна атака или за отблъскване на армейски подразделения — продължаваше Дженифър. — Но и не очакваме подобни затруднения.

Лейша бе обезпокоена от плановете за засилване на отбраната.

— Ако не съумеем да се интегрираме със света… Свободната търговия означава свобода на движението.

— Само ако свободата означава свободни умове — отвърна Дженифър. — Лейша, трябва да ти кажа нещо.

— Какво? — вдигна глава Лейша, обезпокоена от промяната в тона й.

— Тони не е тук.

— А къде?

— В един затвор в Конеуанго. Прибраха го тази сутрин — за отвличането на Тими Де Марцо.

Всичко пред погледа й се разлюля.

— ФБР?

— Да.

— Как… как са узнали?

— Някакъв агент най-сетне разкрил случая. Още не са ни информирали подробно. Лейша, Тони има нужда от адвокат. Бил Тейн вече се съгласи, но Тони настоява да си ти.

— Дженифър, та аз още не съм си взела изпитите!

— Каза, че ще чака. Междувременно Бил ще изпълнява временно твоята роля. Ще се справиш ли с изпитите?

— Разбира се. Но вече си уредих работа при Морхауз, Кенеди и Андерсън в Ню Йорк… — тя млъкна. Ричард я гледаше мрачно, а Дженифър — преценяващо. — Той признава ли се за виновен.

— Да. Поради… как се казва? Извънредни обстоятелства.

Лейша кимна. Боеше се Тони да не упорства за доказване на невинност, тогава щеше да е изключително трудно. Умът й вече прехвърляше всичко, което може да й потрябва — закони, сходни съдебни случаи, прецеденти… Биха могли да използват Клемънс срещу Вой…

— Бил е в затвора. Ще ме закараш ли там? — попита Дженифър и въпросът й прозвуча като предизвикателство.

— Да — кимна Лейша.

Но когато стигнаха затвора в Конеуанго, не им позволиха да се видят с Тони. Обясниха им, че Лейша все още нямала адвокатски права, а що се отнася до Уилям Тейн, той можел да се вижда колкото си иска с Тони. Ричард и Лейша откараха взетата под наем кола до летището, където имаха полет до Бостън. По пътя Ричард й съобщи, че ще се разделят. Възнамерявал да се премести в Убежището, за да помогне с изграждането и планирането.

* * *

Седмица по-късно й позвъни Сюзън Мелинг за една статия в „Таймз“. Беше първият положителен знак след дълги месеци на студено мълчание. Статията беше чудесен анализ на всички слабости, от които Америка не бе успяла да се отърве през вековете — дискриминацията към инакомислещите, и най-вече, към новото поколение неспящи, които, според автора, можели да им донесат само полза и просперитет. Беше чудесно написана, със спокоен, но завладяващ тон и Лейша я хареса.

Същия ден й си обади Стюарт.

— Слушай — започна той припряно, — звъня ти във връзка с предложението за работа от Морхауз, Кенеди и Андерсън в Ню Йорк.

— Ти пък откъде знаеш за него? А и още не съм си взела изпитите.

— Клюки от мъжката тоалетна. А за изпитите, не съм се съмнявал никога. Няма значение, говори се — не ме питай, не знам — че най-вероятно ще ти откажат мястото. Двама от най-важните — Морхауз и Браун, са го решили. „Излишна публичност за една респектабилна фирма и прочие“. Знаеш какви ги дрънкат в подобни случаи. Карлайл и Кенеди са изцяло на твоя страна. Както и да е, исках да знаеш, че ситуацията засега е патова, но малко неща могат да натежат в твоя полза. Поне имаш представа на кого можеш да разчиташ.

— Благодаря ти — въздъхна Лейша. — Всъщност, Стю, защо си толкова загрижен дали ще получа мястото, или не? Какво значение има това за теб?

Настъпи гробна тишина. След известна пауза Стюарт произнесе съвсем тихо:

— Лейша, ние не сме негодници и справедливостта все още не е празна дума за нас.

Нещо просветна в нея, като зарево от наближаващ изгрев.

— Искам да знаеш още нещо. Чухме за проблемите ви с Убежището и тук всички сме на ваша страна.

— Аз нямам нищо общо с Убежището, Стю.

— Така ли? Е, говорех в множествено число.

— Благодаря ти. Ти как се справяш?

— Чудесно. Вече съм татко.

— Наистина? Момче или момиче?

— Момиче. Красива малка кучка на име Джъстин, която ме кара да пощурявам. Кога ще наминеш да те запозная с жена ми?

— Много бих искала — въздъхна Лейша.

Останалата част от нощта прекара над учебниците. Но не беше потисната. Това, което я изпълваше постепенно, бе радост. Всичко ще бъде наред — договорът между нея и обществото — обществото на Кензо Ягаи и на Роджър Камдън. Ще има несъгласни, ще има омраза. Изведнъж си спомни за Тони и неговите просяци в Испания, разгневени на силните, задето не са като тях. Да. И това ще се промени. Вярваше, че ще стане.

[1] Идеалния човек (лат.) — Б.пр. ↑

7

Лейша нямаше проблеми с последните юлски изпити и още на другата сутрин след завършването си трябваше да вземе самолета за Чикаго. Алиса щеше да я чака там, за да почистят къщата, да изнесат личните вещи на Роджър и да я обявят за продан. Досега единствено изпитите на Лейша пречеха да го сторят.

Малко преди да потегли на вратата се позвъни. Остана изненадана, тъй като от доста време никой не я посещаваше. Побърза да включи външната камера и зяпна от почуда, когато видя Ричард. По лицето му се стичаха сълзи.

Лейша се хвърли към вратата. Ричард не направи никакъв опит да влезе. Това, което на монитора бе възприела като мъка, се оказа гняв.

— Тони е мъртъв.

Лейша затисна устата си с ръка. Гледаше го с изцъклен поглед.

— Убили са го в затвора. Не властите — другите затворници. На двора — по време на разходка. Убийци, мошеници, изнасилвани, утайката на обществото. Решили са, че имат право да го съдят, само защото е различен!

Той се пресегна и я сграбчи за лакътя. Болеше я — бе стиснал някакъв нерв.

— Не просто различен — по-добър. Защото е по-добър, защото ние сме по-добри, защото, дявол да го вземе, не се поддаваме на чувствата си като тях… Божичко!

Лейша освободи ръката си и я разтърка, загледана в изкривеното лице на Ричард.

— Пребили са го до смърт с оловна тръба. Никой не знае откъде са я взели. Първо го удряли по тила, после го претърколили и…

— Недей! — извика Лейша.

Ричард я погледна. Беше почти сигурна, че едва сега я забелязва. Продължи да разтърква ръката си, загледана ужасено в него.

— Лейша — рече тихо той, — дойдох да те отведа в Убежището. Отвън в колата са Дан Дженкинс и Върнън Булрис. Тримата ще те изнесем насила, ако се наложи. Искаш или не — ще дойдеш. Разбра ли ме? Тук вече не си в безопасност — твърде много хора те познават и ти завиждат. Ти си най-подходящата ни мишена. Налага ли се да прилагаме сила? Или най-сетне ще разбереш, че нямаш друг избор — че онези мръсници не са ни оставили избор — освен Убежището?

Лейша затвори очи — Тони, четиринайсетгодишен, на брега, Тони, с блеснал поглед, първият, който дръзва да протегне ръка към интерлевкина.

Просяци в Испания.

— Ще дойда.

* * *

Едно зло никога не идва само. Бяха двете с Алиса и подреждаха къщата, когато телефонът иззвъня.

— Лейша? Обажда се Кевин. Слушай, случи се нещо. Стела Бевингтън ме откри по телефона. Мисля, техните са й взели модема. Каза, че не можела да се свързва повече с мрежата. После изведнъж взе да крещи: „Говори Стела! Те ме удрят, татко е пиян…“ И тогава връзката прекъсна. Ренди се прехвърли в Убежището и ти си единствената, достатъчно близко до Скоки. Но моля те, побързай. Имаш ли сигурен бодигард?

— Да — излъга Лейша, макар да нямаше никакъв. Дълбоко в нея гневът й се разгаряше с неистова сила. — Остави на мен. Ще се оправя.

— Трябва да внимаваш. Те знаят, че е повикала помощ, а и всички те познават. Може да са я пребили и сега…

— Казах, че мога да се справя!

— Да се справиш с какво? — попита Алиса.

Лейша се извърна към нея и произнесе, без да се замисля.

— С това, което правите с нас. С едно от нашите деца. Седемгодишно момиченце, системно пребивано от родителите си само защото е неспящо — защото е по-добро, отколкото ще бъдете… — тя изтича надолу по стълбите към колата, която беше взела под наем.

Алиса я следваше по петите.

— Не с тази кола, Лейша. Лесно ще я проследят заради номера. Да вземем моята.

— Не мисля, че имаш право…

Алиса дръпна рязко вратата на нейната разбрицана тойота — един от най-старите модели, на които Я-енергетичните контейнери дори не бяха скрити, а висяха от двете й страни като грамадни круши. Тя бутна Лейша на мястото до водача, хлопна вратата под носа й и се настани зад волана. Ръцете й дори не трепнаха.

— Адресът?

* * *

— Премести се отзад — рече Алиса. — В жабката има една кърпа, увий се с нея и се наведи, за да не ти видят лицето.

Алиса беше паркирала на шосе 42.

— Но това не е…

— Тук се наемат телохранители за почасова работа. Сами не можем да се справим, Лейша, нужна ни е защита. Не е необходимо да му казваме нищо. Ей сега идвам.

Появи се след три минути, следвана от едър мъж с евтин тъмен костюм. Мъжът се настани на седалката до Алиса без да промълви думичка. Алиса също мълчеше. Дори не си направи труда да ги представи.

Къщата беше малка позанемарена. Светеше само на първия етаж. Алиса се обърна към бодигарда:

— Излез от колата и застани така, че да си на тъмно. Няма да предприемаш нищо, освен ако не ме нападнат.

Мъжът кимна. Алиса излезе и закрачи към вратата. Едва сега Лейша се отърси от вцепенението си, изскочи и я застигна по средата на пътеката.

— Алиса, какво си намислила? Аз трябва да…

— Не вдигай шум — прекъсна и Алиса и погледна назад към пазача. — Помисли малко. Тези хора живеят в околностите на Чикаго и неведнъж са виждали снимката ти във вестниците. Може да са те гледали и по холовизията. Знаят коя си, нали и тяхната дъщеря е неспяща. Докато аз съм никой. Никой, разбираш ли?

— Алиса…

— Прибери се в колата, за Бога! — изсъска Алиса и блъсна с юмрук входната врата.

Лейша отстъпи назад и се скри под надвисналите клони на една плачеща върба. На вратата се показа мъж. Лицето му изглеждаше абсолютно безстрастно.

— Агенция за защита на децата — произнесе навъсено Алиса. — Получихме съобщение от едно малко момиче, вашият номер. Пуснете ме да вляза.

— Тук няма никакво момиче.

— Моля, пуснете ме да вляза. Имам право да извърша проверка съгласно член 186-ти от Закона за защита на детето. Отворете вратата!

Мъжът пристъпи неспокойно. Беше забелязал едрата сянка край колата.

— Имате ли разрешително за обиск?

— Не ми е нужно, когато става дума за подобен случай. Ако не ме пуснете, ще си имате неприятности, за каквито не сте и сънували.

Лейша стисна зъби. Никой няма да й повярва, повтаряше си тя, каквито и да ги говори…

Мъжът се отдръпна и пусна Алиса да влезе.

Бодигардът се отдели от колата и я последва. Вратата се затвори. Лейша остана сама в мрака.

Излязоха след броени минути, бодигардът носеше детето. Лицето на Алиса сияеше като неонова лампа. Лейша се затича, отвори им вратата и помогна на мъжа да настани детето. За миг й се стори, че по лицето му пробягва сянка на съмнение. Но Алиса също бе зърнала нещо, защото му пъхна сгъната банкнота.

— Взимай! Още сто долара! Ще се прибереш сам.

— Ей, почакайте… — извика той, но прибра парите. Алиса вече потегляше.

— Сега ще иде право в полицията — произнесе отчаяно Лейша. — Ако не го стори, ще го изхвърлят от профсъюза.

— Знам. Но докато стигне, вече ще бъдем далеч оттук.

— Къде?

— В една болница.

— Алиса, не можем… — Лейша едва сега се опомни. — Стела! Чуваш ли ме?

— Да — долетя отзад отпаднал гласец.

Лейша се пресегна и включи лампичката. Стела лежеше свита на седалката, подпряла буза с длан. Имаше няколко едри синини по лицето си. Косата й беше мръсна и разчорлена.

— Ти си Лейша Камдън — каза тя и заплака.

— Ръката й е счупена — обясни лаконично Алиса.

— Миличко… можеш ли да… — Лейша преглътна, усетила, че се задъхва. — Ще издържиш ли, докато те заведем на доктор?

— Да. Само не ме връщайте обратно!

— Няма — обеща Лейша. — Никога. — Тя погледна към Алиса и изведнъж й се мярна лицето на Тони.

— Има една малка общинска болница на десетина мили оттук — каза Алиса.

— Откъде знаеш?

— Настаниха ме веднъж там. Злоупотреба с наркотици.

— Но как ще ни приемат без застраховка?

— Ето какво ще направим — каза Алиса, без да откъсва поглед от шосето. — Сега внимавай, Стела. Ще им кажа, че си моя дъщеря и че си паднала от една скала, докато сме си почивали край пътя. Пътували сме от Калифорния за Филаделфия, където живее баба ти. Казваш се Джордан Уатроуз и си на пет. Запомни ли, миличко?

— Аз съм на седем. Почти на осем.

— На пет си, макар да изглеждаш по-голяма. Родена си на 23 март. Ще се справиш ли, Стела?

— Да — каза момичето с поукрепнал глас.

— А ти ще се справиш ли? — обърна се Лейша към Алиса.

— Че как иначе. Нали съм дъщеря на Роджър Камдън.

* * *

И този път Лейша остана в колата. Алиса отнесе детето до приемната, където я посрещна ниска, набита жена. Едва след като се увери, че всичко е наред, Лейша премести колата в далечния край на обширния паркинг, излезе и я заключи. Знаеше, че номерът й вече е в регистрите на всички полицейски управления, но за щастие компютрите на медицинските служби и без това бяха претрупани от информация, за да приемат подобни сведения. Поне на първо време Алиса и Стела щяха да бъдат в безопасност в болницата. Но Алиса не можеше вече да наеме друга кола.

Затова пък Лейша можеше.

Освен ако не търсят и нея.

Тя огледа паркинга. Имаше всякакви коли — от лъскавите модели на крайслер и икеда, до раздрънкани таратайки неизвестно от коя година. Имаше и вертолет, чийто пилот бе задрямал на седалката. И едно очукано фермерско камионче.

Лейша се приближи до него и застана до прозореца. Вътре седеше възрастен мъж и пушеше. Напомняше й с нещо за баща й.

— Здравейте.

Мъжът смъкна стъклото, но не отговори.

— Господине, виждате ли оня вертолет там? Той е на баща ми, а човекът вътре е моят телохранител. Тате му нареди да ме докара тук, за да ме прегледат. Той… татко ме бие. Искам да се махна от тук, господине. Ще ви дам 4000 долара за вашето камионче. В брой — веднага.

Мъжът ококори очи. Изхвърли навън цигарата и погледна към вертолета. Пилотът беше широкоплещест, с тъмни очила и лесно можеше да ги чуе, ако му извикат.

— Всичко е наред — успокои го Лейша, като се опитваше да си придаде нещастен вид. Коленете й трепереха.

— Да видя първо парите.

Лейша отстъпи няколко крачки назад, бръкна в чантата и извади портфейла си. Беше свикнала винаги да носи големи суми в себе си. Не се знаеше кога точно ще й потрябват.

— Слезте от другата страна на кабината — произнесе тя. — И заключете вратата зад вас. Оставете ключовете на седалката, но да ги виждам. А аз ще хвърля парите на покрива.

Мъжът се изсмя — беше като похъркване от гроб.

— Малката хитруша на тате, а? На това значи ви учат сега в училище! Добре де. — Той отвори другата врата и слезе от камиона.

— Заключете я!

Мъжът се ухили, отвори отново вратата и я заключи. Лейша хвърли парите на покрива, скочи на седалката, грабна ключовете и ги пъхна в стартера. Едва когато завиваше към изхода забеляза колко силно й треперят ръцете.

Направи малка разходка из квартала, а когато се върна, мъжът вече го нямаше. Пилотът продължаваше да дреме в кабината. Паркира по-далеч от него и зачака.

Час и половина по-късно Алиса и една сестра изтикаха количката със Стела до паркинга. Лейша скочи от кабината и размаха ръце.

— Ей, насам!

Беше твърде тъмно, за да разгледа лицето на Алиса, но бе сигурно, че я е заварила неподготвена.

— Това е Джули Бергадон, една моя приятелка — представи я Алиса, но сестрата само кимна. Двете жени настаниха Стела на седалката. Ръката на детето бе гипсирана и шинирана.

— Как? — попита Алиса, след като потеглиха.

Лейша не отговори. Вече бяха навън, когато над паркинга се спусна още един вертолет — този път, съдейки по сините светлини, беше полицейски. Направи широк кръг и се ориентира към далечния край, където се намираше колата на Алиса.

— Майчице! — възкликна тя. За първи път изглеждаше уплашена.

— Няма да ни проследят — увери я Лейша. — Не и в този камион. Уредила съм всичко.

— Не е това. Стела заспа.

Лейша погледна детето, отпуснато върху рамото на Алиса.

— Не е заспала. В безсъзнание е — от обезболяващите.

— Това нормално ли е? За… нея?

— Да, и ние можем да губим съзнание. Можем дори да заспиваме — с помощта на медикаменти.

Тони, тя, Ричард и Джини в гората, посред нощ.

— Ти не знаеше ли?

— Не.

— Май не знаем много неща една за друга, а?

Известно време пътуваха в тишина.

— Къде отиваме сега, Лейша?

— Не зная. Полицията ще я търси първо там, където има неспящи… Дори в Убежището. Най-вече там.

Лейша затвори очи. Сюзън? Не, връзката с Алиса е твърде тясна. Трябва да е някой, на когото могат да се доверят напълно. И да е спящ.

Посред нощ съгледа една тъмна телефонна будка край пътя. Паркира до нея, излезе и пое с пълни гърди влажния въздух.

— Стюарт? Стюарт Статър?

— Да?

— Обажда се Лейша Камдън. Случи се нещо… — тя му разказа всичко, малко припряно и накъсано, но Стюарт я изслуша, без да я прекъсва. — Трябва да ми помогнеш — завърши накрая.

— Добре. Ето какво ще направим. Имам една братовчедка в Рипли, Ню Йорк, точно до границата с Пенсилвания. Отведи детето при нея. Аз ще й се обадя. Възрастна жена е, но на млади години беше голяма активистка. Казва се Джанет Патерсън, а градчето е…

— Защо си толкова сигурен, че ще се съгласи да ни помогне? Ако нещо стане, тя също ще бъде вътре. Както и ти.

— Осъждали са я толкова пъти, колкото не можеш и да си представиш. Участвала е в политически демонстрации още по времето, когато сме воювали с Виетнам. Успокой се, никой няма да пострада. Сега аз съм твой адвокат и ще се погрижа за всичко. Поемам официално случая със Стела и ще поискам отнемане на родителските права. Няма да е никак трудно, след като представим доказателствата от болницата в Скоки. После ще я настаним в някой дом за сираци тук в Ню Йорк. Знам едно място, където хората са много мили. А Алиса…

— Местожителството на Стела е в Илинойс. Не можеш да…

— Мога. Законът може да е пълен с противоречия и предразсъдъци, но поне в това отношение всичко е ясно. Ще вдигна такъв шум около малтретирането й, че никой няма да посмее и да гъкне. Виж, с Алиса нещата стоят малко по-трудно. На нея ще й е нужен адвокат с разрешително от Илинойс.

— Имаме такъв. Кандис Холт.

— Не бива да е неспящ. Остави на мен, Лейша. Ще открия някой добър. Има едно момче… чакай, плачеш ли?

— Не — рече Лейша през сълзи.

— О, Боже. Копелета. Лейша, съжалявам за случилото се.

— Недей.

След като получи подробни указания как да стигне до братовчедката, тя се върна при камиона. Алиса спеше, а Стела все още беше в безсъзнание. Лейша затвори внимателно вратата, но когато завъртя ключа двигателят ревна оглушително. Дори тогава Алиса не се събуди.

Стюарт, защо го правиш? — питаше се тя. Първо ми се обади, за да ме предупредиш за ситуацията в адвокатската кантора на Морхауз и Кенеди. Сега пък рискуваш кариерата си, за да помогнеш на мен, Алиса и Стела. Какво очакваш да спечелиш? Нищо. Също като Сюзън, която ми каза за мозъка на Берни Кун. Сюзън, която погуби кариерата си, за да може баща ми да осъществи мечтата си. И която после успя да се върне към работата си, но с цената на много усилия. Договор без полза и за двете страни не струва пукната пара — всеки първокурсник го знае.

Размяната между хората не е като двупосочно шосе, каза мислено тя на Кензо Ягаи. Ето какво си пропуснал да забележиш. Ако Стюарт ми даде нещо, а аз дам на Стела, а след десет години тя го даде на някой друг, когото дори не познаваме — това вече е екология. Екология на свободната размяна, където всеки получава дължимото, макар и да не е обвързан с договор. Нужна ли му е риба на коня? Разбира се.

А на Тони каза: Да, в Испания има просяци, които не носят полза, защото нищо не правят. Но те са неразривно свързани с всичко останало. Отдръпнеш ли се от тях — отдръпваш се от цялата проклета страна. Зачеркваш мъничката възможност да участваш в екологията на взаимната помощ. Давайки на едни, да получиш от други, макар и след време.

И накрая остана само баща й. Мечтателят с блесналите очи и с яките, жилести ръце на фермер. И ти грешеше, татко — рече му тя. Алиса също е особена. Тя е неповторима. Да, татко, да знаеш само колко много сбърка.

Още щом си го помисли и я обзе някаква странна лекота. Ярка като слънчева светлина в летен ден.

Но наоколо бе нощ, а в кабината имаше една спяща жена и едно изпаднало в безсъзнание дете.

Книга втора
Убежището
2051 г.

Какво определя една нация — територията, народът и законите й. От тях единствено територията притежава известно постоянство.

Ейбрахъм Линкълн, Обръщение към Конгреса,

1 декември 1862 г.

8

Изправен като телеграфен стълб точно пред входа на фабриката за скутери „НИЕ СПИМ“ Джордан Уатроуз гледаше към прашния път. От двете му страни се простираше електрифицирана ограда. Нямаше Я-енергетично поле, нито свръхмодерни чудеса на техниката, но и това вършеше работа. Поне досега, докато атаките срещу фабриката бяха дребни и неорганизирани, предимно словесни. По-късно ще им потрябва и Я-поле. Така каза Хоуки.

Отвъд реката, където започваше Арканзас, блестяха на утринното слънце конусите на Я-кондензаторите на завода „Самсунг-Крайслер“.

Джордан втренчи очи в пътя. От косата му се стичаше пот и изчезваше надолу под лепкавата яка на ризата. Портиерката — едра, къдрокоса жена с избелели джинси — подаде глава от прозорчето на къщичката и му викна:

— Напече ли те вече слънцето, Джордан?

— Позна, Мейлийн.

Тя се засмя.

— На вас, калифорнийските чеда, хич не ви понася континенталният климат.

— Сигурно защото не сме така жилави, както тукашните речни плъхове.

— Така е, момче, никой не е по-жилав от нас. Вземи за пример господин Хоуки.

Като че ли не го правеше от самото начало, преди четири месеца, когато Хоуки го нае за първи помощник. Той и обърна демонстративно гръб и продължи да съзерцава пътя.

— Чакаш ли някого?

Джордан замръзна и я погледна стреснато.

— Хоуки не ти ли се обади?

— За какво да ми се обажда? Нищо не ми е казвал.

— Исусе Христе! — възкликна Джордан. В този момент телефонът в къщичката иззвъня и жената прибра глава вътре. Джордан продължи да я наблюдава през стъклото, докато получаваше инструкции. Лицето й се изопна и придоби официален вид. Лед на мястото на доскорошната пара. Още едно умение, забравено или изчезнало в Калифорния.

Изглежда Хоуки й беше съобщил кого точно очакват.

— Да, сър — рече тя и Джордан трепна. Никой във фабриката не се обръщаше към Хоуки със „сър“, освен ако не му беше сърдит. А никой не му се сърдеше. Просто не му обръщаха внимание. Никога.

Мейлийн излезе навън.

— Това твоя работа ли е, Джордан?

— Да.

— Защо? — тя сякаш изплю думата и Джордан видя, че наистина едва сдържа гнева си.

— Теб какво те интересува?

— Интересува ме всичко, което става във фабриката. Смело мога да заявя от името на всичките й осемстотин работници — такива, като тая хубостница не ни трябват тук.

— Може да е притрябвала на Хоуки.

— И за какво?

— Защо не попиташ него?

— Ти си ми подръка. Защо, по дяволите?

В далечния край на пътя се появи облак прах, който се приближаваше бързо. Старомодна кола с колела. Дали някой й е казал да не идва със самсунг — крайслер? Или сама се е досетила.

— Джордан, чакам отговора! Защо господин Хоуки възнамерява да ги пусне във фабриката?

— Може би си малко нахална, но все пак ще ти отговоря. За твое сведение, Лейша Камдън помоли за среща и Хоуки се съгласи.

— Това и сама го виждам! Питам защо?

Колата зави пред вратата. Беше тежка, бронирана и натъпкана с телохранители. Шофьорът скочи чевръсто и отвори вратата.

— Защо? — повтори Мейлийн с такава омраза, че дори Джордан остана изненадан. Той се обърна. Устата й бе сгърчена в злобна гримаса, а очите й блестяха от ужас. Ужас от какво? От хората, създали нов ред в света: два долара за половин пакет цигари, или същото за чифт топли чорапи? Допълнително мляко за бедните деца и безплатно подстригване? Вече никой не гладуваше — една страна, където енергията бе евтина и достъпна, поне от най-необходимото имаше за всички. Това бе страх, че са хлопнали под носа ти вратата към просперитета, че си втора категория. Че дори не ставаш за онова, което го могат всички — да вършиш свястна работа. Че си само паразит. Страх и злоба, ето какво им остава сега.

Той пое дъх и произнесе, колкото се може по-спокойно и дружелюбно:

— Лейша Камдън идва тук, защото е сестра на майка ми. Моя леля.

Какво ли ще поиска Хоуки от него за опрощение?

* * *

— И изработката на всеки скутер изисква шестнайсет конвейерни операции? — попита Лейша.

— Да — кимна Джордан. Бяха заобиколени от телохранителите на Лейша, всички с каски и предпазни очила, и наблюдаваха Станция–8. Трима работници щъкаха около двайсетина скутера, но работата ги бе завладяла напълно и те не обръщаха внимание на посетителите. Тук работеха с ентусиазъм, но резултатите не бяха големи. Но, разбира се, Лейша вече го знаеше.

Преди шест месеца, когато празнуваха в Калифорния осемнайсетия рожден ден на по-малката му сестра, Лейша бе разпитала Джордан подробно за фабриката. Още тогава го завладя смразяващото предчувствие, че ще поиска да я посети. Но не очакваше, че Хоуки ще й разреши.

— Надявах се господин Хоуки да се присъедини към нас — подхвърли Лейша. — Всъщност дойдох тук, за да се срещна именно с него.

— Каза да ви заведа в неговия кабинет след огледа.

— След огледа на нещо, което ще е мое? — подсмихна се Лейша.

Май е така отвърна неохотно Джордан. Мразеше Хоуки заради проклетата му непредсказуемост. За негова изненада Лейша положи ръка върху неговата.

— Не ми се сърди, Джордан. Всеки накрая си получава заслуженото.

И какво да отвърне на това? Нали всичко опираше до простите неща — кой какво е получил, как и защо. А и не беше негова работа да се намесва в работите на шефа си.

Сети се за странните взаимоотношения между майка му и леля му. „Изопнати“ щеше да е по-точен израз. Не, май не беше. Лейша посещаваше семейство Уатроуз в Калифорния само при официални случаи, но Алиса никога не ходеше на гости на сестра си в Чикаго. Само от време на време пращаше букети със свежи цветя на цена, която според Джордан беше умопомрачителна. Пък и цветята не бяха нищо особено — обикновени градински цветя. „Леля Лейша не предпочита ли онези екзотични растения от парниците?“ — попита веднъж той. — „Да“ — отвърна майка му, като се усмихваше.

Лейша винаги носеше на Джордан и сестра му Мойра чудесни подаръци: електронни играчки, телескоп, програми за компютъра. Алиса също се радваше на подаръците, но когато Лейша започваше да им обяснява как се ползват — как да нагласяват телескопа съобразно азимута и надморската височина или как да рисуват японска калиграфия върху оризова хартия — тя неизменно напускаше стаята. Понякога, особено след първите години, на Джордан му се искаше и Лейша да си тръгне и да ги остави сами да се справят с инструкциите. Лейша обясняваше твърде бързо, прекалено упорито и продължително и винаги се нервираше, когато Джордан и Мойра не запомняха всичко от първия път. Не му стана по-добре, когато започна да осъзнава, че тя се нервира по-скоро на себе си. Чувстваше се все така глупав. „Лейша си има свои пътища — беше всичко, което казваше майка му. — А ние — нашите.“

Когато Лейша чу за първи път за Проекта с близнаци, изглеждаше потресена. После се натъжи, а накрая дори се ядоса. Три пъти в седмицата Алиса работеше на доброволни начала в Проекта, където събираше подробна информация за близнаци, които могат да общуват помежду си, дори, ако ги делят огромни разстояния, които знаеха във всеки момент какво мисли другият и които чувстваха болка, когато единият е в беда. Освен това проследяваха развитието на близнаците още от ученическата скамейка до завършване на образователния процес. Цялата тази джунгла от екстрасенсорни предразсъдъци, парапсихология и псевдонаучна методология страшно объркваше Джордан.

През последните две години той бе зачестил срещите си с Лейша, без да казва за това на майка си. Лейша беше неспяща, олицетворение на икономическия противник. Освен това беше честна, великодушна и вярваше в идеалите си. Всичко това го безпокоеше.

Всъщност безпокояха го толкова много неща.

Обиколката на фабриката отне близо час. Джордан опита да види всичко през очите на Лейша: хора, вместо неуморни роботи, викове и шум край конвейера, лееща се от високоговорителите рокмузика. Кашони с дефекти части, подредени край стената. Нечий недояден сандвич, запокитен в ъгъла.

Когато най-сетне отидоха в кабинета на Хоуки, той вече ги очакваше зад масивното бюро от червеникав дъб.

— Госпожо Камдън. Каква чест.

— Господин Хоуки.

Тя протегна ръка. Хоуки я пое и Джордан, който следеше внимателно леля си, забеляза, че едва забележимо се отдръпна назад. Така постъпваха повечето хора, а когато за пръв път се срещаха с Хоуки. Не толкова заради едрия му ръст, а поради смущаващите черти на лицето му: прекалено заострен, клюновиден нос, щръкнали скули, пронизващи черни очи и естествено — огърлицата от вълчи зъби, принадлежала още на неговия прапрадядо, воин от планините, който три пъти се женил за индианки и надвил в двубои триста храбреци. Така поне се хвалеше Хоуки. Интересно, дали тези зъби наистина са на двеста години, след като са все тъй остри?

Като тези на Хоуки.

— Благодаря ви, задето ми позволихте да дойда — каза Лейша. — Всъщност, ако не е тайна, защо го направихте?

Той се престори, че не е чул въпроса.

— Тук сте в пълна безопасност. Нямаше нужда да водите вашите горили. Никой в моята фабрика не ви мрази.

Джордан си помисли за Мейлийн, но не каза нищо. По-добре да не се заяжда открито с Хоуки.

— Тогава да преминем към деловата част. Вашите скутери са максимално олекотени, оборудвани с възможно най-простите Я-кондензатори и с далеч по-малко възможности от всички останали образци на пазара.

— Абсолютно вярно — кимна любезно Хоуки.

— Да не говорим за сигурността им, която търпи основателна критика, а също така и честата подмяна на резервните части. Всъщност, нито един детайл, с изключение на защитния екран на Я-кондензатора, няма гаранционно покритие, а екраните, разбира се, не са ваш патент и се произвеждат тук по договор.

— Знаете си урока наизуст.

— Споменатите скутери достигат максимална скорост от сто и петдесет мили в час.

— Вярно.

— Затова пък цената им е с 10 процента по-висока от тази на идентични модели от Швин, форд или Сони.

— Също вярно.

— Въпреки това вие владеете близо 32 процента от домашния пазар, дори през миналата година сте разкрили три нови завода, а чистата печалба е 11 процента върху инвестициите.

Хоуки само се усмихваше. Лейша направи крачка към него.

— Не продължавайте в тази посока, господин Хоуки — произнесе отчетливо тя. — Това ще бъде ужасна грешка. Не за нас — за вас.

— Да не би да заплашвате моята фабрика, госпожо Камдън? — попита той.

Джордан почувства, че стомахът му се свива. Хоуки съвсем преднамерено придаваше погрешно значение на онова, което бе казала Лейша, за да предизвика борба, вместо дискусия. Затова значи я е допуснал във фабриката — жадувал е за първичната тръпка от откритата конфронтация. Бедният водач на националното политическо движение срещу заможната неспяща адвокатка. Джордан почувства разочарование — смяташе, че Хоуки стои над тези неща.

Поне така му се искаше да бъде.

— О, ни най-малко не ви заплашвам, господин Хоуки, и вие го знаете не по-зле от мен — парира удара Лейша. — Просто се опитвам да насоча вниманието ви към вашето прословуто движение „Ние спим“. То е опасно както за стабилността на страната, така и за самите вас. Не се правете, че не ме разбирате.

Хоуки продължаваше да се усмихва добродушно, но Джордан забеляза потрепващите мускулчета върху скулите му.

— Оставаше и да не ви разбирам, госпожице Камдън. От години насам удряте все на едно и също място.

— И ще продължаваме да удряме. Разцеплението между неспящите и спящите не е от полза за никого. Хората, които купуват вашите скутери, го правят не защото са евтини или кой знае колко красиви, а само защото са направени от спящи и печалбата ще бъде заделена в същия сектор. Вие и вашите последователи в другите сфери на производството, полагате всички усилия да разделите страната ни икономически на две, създавайки двойна икономика, основана на взаимната омраза. Ето кое крие опасност за всички!

— И най-вече за икономическите интереси на неспящите? — подхвърли иронично Хоуки. Все още се държеше така, сякаш очаква да излезе победител в спора.

— Ни най-малко — произнесе уморено Лейша. — Стига, господин Хоуки, безсмислено е да продължаваме. Интересите на неспящите са насочени към глобалната икономика, най-вече финансовия сектор и високите технологии. Купувайте колкото щете заводи, фабрики и къщи в Америка и пак няма да ги засегнете.

Тях, отбеляза мислено Джордан. Не нас. Опита се да разбере дали и Хоуки го е забелязал.

— Тогава защо сте тук, госпожице Камдън?

— По същата причина, поради която ходя в Убежището. За да воювам с човешката глупост.

Мускулчетата отново потрепнаха, този път по-учестено. Внезапно Хоуки протегна ръка и натисна един бутон на бюрото и каза нещо по уредбата. Телохранителите на Лейша видимо се напрегнаха. Хоуки им хвърли презрителен поглед — предатели на собствената си биологична среда. Вратата се отвори и на прага застана чернокожа жена с учуден изглед.

— Хоуки? Колтрейн каза, че си ме търсил.

— Да, Тина. Благодаря ти. Тази жена се интересува от нашата фабрика. Имаш ли нещо против да й разкажеш малко за твоята работа тук?

Тина се извърна покорно, очевидно не беше познала Лейша.

— Работя в девета станция. Преди това си нямах нищичко. Семейството ми беше бедно. Ходехме при Доул — агенцията, дето раздават помощи, — вземахме храна и пак се затваряхме вкъщи. Така живеехме и чакахме да умрем. — Тя продължи историята си, която по нищо не се различаваше от тази на милиони американци, останали под чертата на бедността, но нали Хоуки искаше да чуят точно това. Как в Доул ги хранели, обличали и лекували, но нищо, с което да надскочат мизерното положение, в което се намирали. Докато Келвин Хоуки и движението „Ние спим“ не им осигурили работа и заплата. — Сега купувам само продукти с марката „Ние спим“ — приключи разказа си Тина. — Така и ние получаваме парче от баницата!

— И ако някой от вашия квартал купува други продукти, защото са по-евтини, или по-добри… — подхвърли невинно Хоуки.

— Той няма да остане задълго сред нас, уверявам ви. Ние ще се погрижим за това.

— Благодаря ти, Тина — кимна доволно Хоуки. Тина излезе, като не пропусна да хвърли поглед на присъстващите.

— Какво представление само! — въздъхна сухо Лейша.

— И не само представление. Жив пример за достойнствата на индивидуалното усилие… нали така го наричате вие, ягаистите? Или искате да си затворите очите пред фактите от живота?

— Познавам добре както живота, така и недостатъците на пазарната икономика, господин Хоуки. Хората не са машини, макар търсенето и предлагането да ги превръщат често в такива. Но според мен не можете да създадете икономически просперитет, като обединявате консуматорите на същия принцип, по който се обединяват работниците.

— Но аз точно това правя, скъпа Камдън. И го постигам.

— Временно… временно. Нима очаквате вашите консуматори винаги да се въздържат от по-добрите продукти, само защото са надъхани с класова омраза? Класовата омраза изчезва веднага, след като просперитетът ги изкачва в по-горна класа.

— Моите хора никога няма да станат класово равни на неспящите. Това и вие го знаете. Вие сте острието на еволюцията а на нас ни остава да печелим от това, което имаме — численото превъзходство.

— Наистина се смятате за губещата страна в съревнованието между най-приспособените?

— А нима е нещо друго, госпожице Камдън? И кой според вас е виновен? Неспящите контролират 28 процента от икономиката на страната, а в действителност сте една шепа хора. И този процент непрекъснато расте. Вие самата държите лъвския пай от онзи завод на „Самсунг-Крайслер“ отвъд реката.

Джордан се изненада. Не го знаеше. За един кратък миг го обзе подозрение, разяждащо го като киселина. Леля му беше тази, която настоя да й уреди срещата, да дойде тук, да огледа… Той я погледна. Лейша се усмихваше. Не, едва ли това е била причината. Какво му става? Нима цял живот ще си остане сляп за истината?

— Няма нищо незаконно в това да притежаваш контролния пакет акции, доколкото ми е известно — произнесе тя. — Лично аз го правя заради най-баналната от всички причини — печалбата. Печалбата от най-добрите стоки и услуги, продукт на честна конкуренция и достъпни за всички, които желаят да ги купят. За всички.

— Изявление, достойно за похвала. Само че не всички са в състояние да си го позволят.

— Така е.

— Значи сте съгласна с мен, че не всички хора са допуснати до блестящите витрини на вашата неодарвинистка икономика. Смятате ли, че са длъжни да го преглъщат безропотно?

— Напротив, бих желала да отворя вратите и да ги пусна вътре.

— Как, госпожице Камдън? Как да се състезаваме на равни начала с неспящите, или с компаниите, които преуспяват благодарение на вродения им гений?

— Не и с омраза и разделяне на икономиката.

— Тогава как? Хайде, кажете ми!

Ала преди Лейша да отговори, вратата внезапно се отвори и вътре влетяха трима мъже.

Телохранителите на Лейша мигновено я заобиколиха, наизвадили пистолети. Но мъжете, изглежда го очакваха, защото камерите им бяха приготвени и започнаха моментално да снимат. Но всичко, което виждаха, беше непробиваема стена от телохранители. Хората на Лейша се спогледаха объркано.

Междувременно Джордан, който бе отстъпил в единия ъгъл, беше единственият, който забеляза внезапното и краткотрайно проблясване на скрития в стената обектив — в помещение, за което се тръбеше наляво и надясно, че не било оборудвано с никакви уреди за следене.

— Вън! — кресна един от телохранителите, който, изглежда, бе най-старшият. Филмовият екип се подчини и излезе. И само Джордан разбра за камерата на Хоуки.

Защо? За какво му е на Хоуки този филм, за който сигурно ще твърди, че бил заснет от екипа? Трябва ли Джордан да съобщи за това на леля си? А ако си има неприятности?

Хоуки не откъсваше поглед от него, дори му кимна, а на лицето му се четеше такава симпатия, сякаш наистина разбираше какво го измъчва. Последното, кой знае защо, го успокои. Хоуки, очевидно, нямаше никакви лоши намерения спрямо Лейша. Той не действаше по такъв начин. Имаше по-далечни цели, замисли от голям мащаб и идеали. Обмисляше всяка своя стъпка и всеки участник се ползваше с пълното му уважение. Каквото и да пише в учебниците по история, Хоуки не бе от хората, които постигат своята революция през труповете на невинни.

Джордан въздъхна успокоен.

— Съжалявам, госпожице Камдън — произнесе Хоуки. Лейша го разглеждаше безизразно.

— Е, нали никой не е пострадал?

— Разбира се. Чакайте, ще ви дам нещичко за спомен — той посегна към един шкаф — телохранителите се напрегнаха отново — и извади миниатюрен скутер, с искрящи надпис „Ние спим“. — Предполагам, че не е нито толкова бърз, нито толкова сигурен, колкото са вашите.

Джордан забеляза, че Лейша най-сетне започна да проявява признаци на нетърпение. Тя издиша през зъби и въздухът излезе с тих, свистящ звук.

— Не, благодаря, господин Хоуки. Предпочитам моя кеслер-ийгъл. Произведен е в Ню Мексико, в една от моите фабрики, където работят най-обикновени спящи, като вас. Но моите хора се радват открито на плодовете от своя труд и не таят никакви задни мисли. За съжаление, засега са малцинство, без свой осигурен пазар, но се надявам скоро нещата да се променят.

Джордан не посмя да погледне Хоуки в лицето.

* * *

Докато се качваше в колата, Лейша подхвърли на Джордан.

— Съжалявам, задето се сджафкахме пред теб.

— Няма за какво.

— Даваме ти лош пример. Знам, че вярваш в онова, което правиш тук.

— Така е — потвърди тихо Джордан. — Наистина.

— Когато го казваш, приличаш на майка си.

Което не може да се каже за теб, мислеше си Джордан. Не я обвиняваше в нищо. Само дето Алиса изглеждаше далеч по-възрастна от своите четирийсет и три, а Лейша — неимоверно по-млада. Едната трябваше да се бори с всички изменения, произтичащи от възрастта, другата — само с досадното земното притегляне. Какво чудно тогава, че приличаше на зряла и добре развита трийсетгодишна жена?

— Как е майка ти? — попита Лейша, сякаш прочела мислите му.

— Добре — отвърна Джордан, макар да знаеше, че очакват далеч по-подробна информация. — В Убежището ли отиваш?

— Откъде знаеш? — учуди се Лейша.

— Познах по израза на лицето ти.

Лейша сведе очи. Джордан не биваше да споменава Убежището.

— Кажи на Хоуки, че няма да подавам официално оплакване заради вградената камера в стената — произнесе неочаквано тя. — И не се измъчвай, задето не ми каза за нея. И без това имаш предостатъчно проблеми, Джорди. Знаеш ли, този твой господин Хоуки е много досаден. Егоцентрик, който се мисли за водач на масите и натиска едновременно всички педали. Уморителен е.

Тя прибра дългите си крака в колата. Джордан се засмя — звукът накара Лейша да го погледне учудено, с ням въпрос в зелените й очи, ала той се наведе бързо, целуна я и затвори вратата.

Усмивката му изчезна веднага щом колата потегли. Егоцентрик. Водач на масите. Уморителен.

Нима Лейша не разбираше колко си приличат двамата с Хоуки?

* * *

Лейша се отпусна в кожената седалка на самолета на корпорация „Бейкър ентърпрайз“. Беше единственият пасажер. Далеч под нея се простираше долината на Мисисипи, заобиколена от отвесните стени на Апалачите. Ръката й докосна книгата на съседната седалка и тя я вдигна. Малко развлечение за обърканите й мисли след неприятната среща с Келвин Хоуки.

Корицата беше прекалено лъскава. Ейбрахъм Линкълн, без брада, с черен фрак и висока шапка, застанал на фона на горящ град — Атланта? Или Ричмънд? Алени пламъци се издигаха към ниския и мрачен небосвод. На монитор цветовете щяха да са направо крещящи, а на триизмерна холограма — флуоресциращи.

Лейша въздъхна. Линкълн никога не бе заставал пред горящ град. По време на събитията, описвани от нея, той вече е носел брада. Освен това книгата представляваше сухо и схоластично изследване на неговите речи в светлината на Конституционния закон, а не на заревото от битките. Вътре нищо не гореше.

Тя прокара пръст по релефните букви:

Елизабет Камински

— Защо? — бе я попитала Алиса.

— Не е ли очевидно? И без това съм прекалено известна с моите съдебни дела. Искам книгата да привлече вниманието на сериозната публика, без да носи тежестта на…

— Това го знам — прекъсна я Алиса. — Питам защо точно този псевдоним?

Лейша не разполагаше с готов отговор. Измисли го чак след седмица, но вече бе напуснала Калифорния. Сети се една нощ, някъде към четири и едва не позвъни веднага на сестра си.

„Заради едни думи на Линкълн, произнесени през 1864-та. А също, защото съм на 43, възрастта, на която е бил баща ни, когато сме се родили и защото никой, дори и ти, не вярва, че всичко това започва да ми омръзва.“

Кой знае дали би посмяла да го каже по същия начин пред Алиса? Напоследък двете все по-рядко намираха общ език, а и тези нейни занимания с близнаците й се струваха пълна безсмислица. Бяха като две непознати, говорещи на различни езици и принудени да запълват празнотите с усмивки и кимвания.

Преди двайсет години, за един кратък период, нещата изглеждаха различни. Но сега…

Двайсет и две хиляди неспящи на Земята, като цели 95 процента се намираха в Щатите. Осемдесет процента от тях живееха в Убежището. И тъй като повечето неспящи сега се раждаха, вместо да се зачеват in vitro, това означаваше, че почти всички неспящи идваха на бял свят в Убежището. Генетичните изменения все още се ползваха с висока популярност сред останалото население — амбициозни родители поръчваха за децата си засилена интелигентност, подобрено зрение, мощна имунна система, красиви черти на лицето. Но никой вече не желаеше неспящи деца. Защо да обричат децата си на всеобща омраза и завист? Колкото красиви и умни да ги правят, никой няма да гледа на тях като на изчадия от друга, враждебна раса. Неспящите, както писа в една своя статия Лейша, са евреите на двайсет и първи век.

Двайсет години упорита борба, и нищо не се бе променило.

— Уморена съм — произнесе на глас Лейша. Пилотът явно не я чу, погълнат от своите прибори. Намираха се над планински върхове.

Лейша вдигна капака на електронния си бележник и прегледа програмата си. Три часа полет до Ню Йорк и още два назад до Чикаго — време, напълно достатъчно да приключи с бележките по случая „Калдер срещу Хансен металурджи“. В Чикаго имаше среща в четири следобед с важен клиент, след това в 17:30 и още една среща в 20:00 часа. После разполагаше с цяла нощ, за да се подготви за следващото дело. Може би времето наистина ще й стигне.

Тя въздъхна и отново се върна към книгата. Разтвори я напосоки и зачете. През април 1864-та година северните щати бяха разгневени от масовото убийство на черни войници във форт Пилоу, а федералната хазна — почти празна. Войната струваше на юнионистите два милиона долара дневно. Пресата хулеше Линкълн, Конгресът го посрещаше на нож. През следващия месец му предстоеше да изгуби още 10 000 души при Колд Харбър. Линкълн признава в писмото си до А. Г. Ходжъс:

Имам усещането, че не аз управлявам събитията, а те управляват мен.

Лейша пъхна книгата под седалката, разтвори отново бележника и потъна в дебрите на правото.

* * *

Дженифър Шарифи отлепи чело от земята, надигна се грациозно и се наведе да сгъне молитвеното си килимче. Жилавата планинска трева бе леко влажна и по долния край на килимчето имаше полепнали стръкчета. Тя закрачи надолу между дърветата към глайдера, като внимаваше да не изцапа бялата си абая. Дългата й черна коса, се развяваше от вятъра.

От небето започна да се спуска малък самолет. Дженифър се намръщи — сигурно беше Лейша Камдън. Не биваше да закъснява.

Защо пък, нека Лейша да я почака. Ричард нали е там. Защо Убежището трябва да посреща тържествено една жена, която толкова пъти се е обръщала срещу него? Дори в Корана, с неговата древна и изстрадана история, се отсъждаше пределно ясно за предателите: „И който зло ти стори, стори му и ти същото, каквото той на теб“.

Малкият самолет се изгуби сред дърветата. Но тя знаеше, че електронните системи и самонасочващите се лазерни оръдия продължават да го следят. Дженифър вдигна скутера, като внимаваше да не надвишава височината на силовия купол.

Какво ли би казала нейната прабаба, Фатима Нур ел-Дахар, за увлечението й по исляма? „Каква правоверна си ти?“ Нали същото я попита и Ричард. „Вярвам, и това ми стига“ — отвърна му тогава Дженифър. Ала всичко това бяха само предразсъдъци. Една нова раса пускаше солидни корени на Земята, борейки се за своето оцеляване. Зевс, помисли си тя, едва ли е оплаквал гибелта на Крон или Реа.

Убежището се ширна под нея, огряно от утринната светлина. За двайсет и две години бе нараснало до триста квадратни мили, заемайки една пета от областта Катарагус, щата Ню Йорк. В далечината, отвъд външния портал, се мяркаха камиони, подредени в дълга колона, натоварени с храна, строителни материали, нискотехнологични елементи — всичко, което Убежището предпочиташе да внася, вместо да произвежда. Нито един от тези продукти не беше от жизнено значение за тях. Тук имаше предостатъчно от всичко необходимо, за да живеят повече от година без контакт с външния свят. Ако се наложи. Неспящите владееха твърде много заводи, снабдителни линии и земеделски изследователски лаборатории, за да разчитат на чужда помощ от какъвто и да било характер. Убежището не беше място за временно прикритие, а по-скоро истински и здраво укрепен команден център.

Когато се прибра в къщата, Лейша вече стоеше до просторния панорамен прозорец и разглеждаше холографския портрет на Тони. Един немирен слънчев лъч се заплете в косата й и тя заблестя. Лейша чу, че Дженифър влиза, и се обърна, но изражението й остана скрито от идващата зад нея светлина.

— Дженифър?

— Здрасти, Лейша.

— Изглеждаш добре.

— Ти също.

— Ричард? Той как е? Децата?

— Благодаря, добре.

Настъпи тишина.

— Мисля, че знаеш защо съм тук — проговори първа Лейша.

— Не, нямам представа — отвърна Дженифър, макар че се досещаше. Убежището следеше движението на всички неспящи извън стените му, но най-вече Лейша и Кевин Бейкър.

Лейша махна нетърпеливо с ръка.

— Не се преструвай, Дженифър. Нека поне бъдем честни, ако не можем да намерим общ език.

Никак не се е променила, мислеше си Дженифър. По-зряла, по-мъдра, но все същата наивна идеалистка.

Тези, които си затварят очите, не заслужават да виждат.

— Съгласна съм, Лейша. Ще бъда съвсем искрена. Дошла си тук да разбереш дали убеждението има нещо общо с вчерашното падение срещу текстилния завод в Атланта на движението „Ние спим“.

Лейша се отдръпна като попарена, но миг след това избухна:

— Боже мили, Дженифър, въобще не идвам за това! Много добре знам, че не използвате подобни методи за борба. Особено срещу една назадничава организация, която едва събира половин милион доход на година!

Дженифър направи усилие да скрие усмивката си. Морал и икономика, сплетени в едно — съвсем в стила на Лейша. Естествено Убежището нямаше никакъв пръст в нападението. Никой тук не гледаше сериозно на движението.

— Радвам се да науча, че мнението ти за нас се е подобрило.

— Моето мнение няма никакво значение — отвърна раздразнено Лейша. — Дойдох тук, защото Кевин ми даде това!

Тя извади от чантата си компютърна разпечатка и още докато й я подаваше, Дженифър се досети какво има вътре. Постара се да изглежда равнодушна, макар да се досещаше, че липсата на реакция за Лейша означаваше същото, каквото и ако се беше изненадала. Откъде ли се е сдобила с копието? Умът й прехвърляше различни възможности, но компютрите не бяха силното й място. Ще трябва да пришпори Уил Риналди и Каси Блументал да прегледат цялата вътрешна мрежа за дупки и прозорчета.

— Не си прави труда — произнесе Лейша, отгатнала мислите й. — Момчетата на Кевин не са го измъкнали от мрежата на Убежището. Получих го по пощата — пратил ми го е някой от вашите хора.

Още по-лошо. Вътрешен човек, който тайно симпатизира на предателите, на хората, готови да приемат в обятията си спящите, при това с достъп до секретна информация… Освен ако Лейша не лъже. Но Дженифър никога не я бе хващала в лъжа. Това беше част от патетичния, опасен наивитет на Лейша.

Лейша смачка листа и го запрати в другия край на стаята.

— Дженифър, разбираш ли какво правиш? Създала си отделен таен съвет, накарала си членовете му да положат клетва за вярност: „С настоящото се заклевам да пазя интересите на Убежището, поставяйки го над лични, политически и икономически интереси, и да се боря за оцеляването му, дори ако трябва да изгубя живота и честта си…“ Лъха на религиозен фанатизъм и обреченост пред каузата! Но ти винаги си обичала крайностите!

Дженифър я оглеждаше безстрастно.

— А ти си глупачка — процеди тя. — Ти, Кевин и вашите другарчета с размекнати мозъци, които не виждат по-далеч от носа си. Нима не разбираш, че ние водим война за оцеляване! Войната изисква ясно очертани позиции, особено по въпроса за стратегическата информация. Не можем да си позволим присъствието на пета колона в редовете ни.

— Това не е война, Дженифър. Войната е нападение и ответен удар. Ако не отвръщаме, ако продължаваме да спазваме законите, да създаваме и да помагаме на обществото, постепенно ще спечелим в процеса на асимилация с чисто икономически средства. Но не и когато се делим на фракции! Мислех, че го знаеш, Джени!

— Не ме наричай така! — отвърна гневно Дженифър. — И не мисли, че асимилацията е естествено продължение на икономическата мощ. За нея е необходима политическа власт, каквато ние нямаме и никога няма да имаме в едно демократично общество. Не ни стига бройката за каквото и да било мнозинство. Мислех, че ти го знаеш!

— Виждам, че вече си спечелила своето лоби във Вашингтон. Остава ти само да купиш гласовете, които не ти достигат. Политическата власт произтича от парите, винаги е било така. Парите са границата, която не можем да прекрачим, без да променим и системата. Ако ще действаме, трябва да е вътре в тази рамка. Но как да проповядваме единна икономика за спящи и неспящи, когато такива като теб ни разделят на воюващи фракции?

— Нямаше да бъдем разделени, ако ти и твоите последователи не бяхте толкова слепи за всичко, което става.

— Мога да разпозная безсмислената омраза — направо извира от твоята глупава клетва.

Бяха стигнали отново до задънена улица, знаеха го и от по-ранни спорове. Дженифър пресече стаята и спря до барчето.

— Ще пиеш ли нещо? — попита тя хладно.

— Дженифър… — понечи да заговори Лейша, но спря. Продължи след малко, с видимо усилие. — Ако създадеш този твой съвет… това означава да затвориш вратата пред всички нас. Пред мен и Кевин, Жан-Клод, Стела и другите. Ще откажем всякакво участие в мероприятията, организирани от Убежището. И от това какво следва? Ще ни обявите бойкот? — Дженифър трепна и Лейша втренчи очи в нея. — О, Боже… знаех си. И това си го мислила!

— Но решението няма да е само мое, а на съвета. Там има много хора на твоя страна.

— Не и ти.

— Никога не съм била привърженичка на ягаизма, Лейша. Не вярвам в предимствата на самоусъвършенстването в полза и за благото на обществото. Има и други начини.

— Не става въпрос за ягаизма и ти го знаеш. Говорим за властта, Дженифър. Ти мразиш всичко, което не е под твоята власт — също като най-отявлените ни противници сред спящите. Но си готова да идеш по-далеч и от тях. Искаш да превърнеш вярата си в религия, във фанатизъм. Помисли само дали това, което е нужно на Дженифър Шарифи, е от полза за другите.

Дженифър й обърна гръб и излезе от стаята с вдървена походка.

— Ще пратя децата да извикат Ричи — подметна тя през рамо. — Сигурна съм, че искаш да се видиш с него.

9

— Лейша — обади се секретарката по интеркома — при мен има един джентълмен, който чака да се срещне с теб от три часа. Няма уредена среща. Казах му, че си заета, но той настоява.

Мъжът, който влезе, изглеждаше вдървен, сякаш твърде дълго бе стоял неподвижно. Беше дребен и слаб, облечен в непретенциозен кафяв костюм. В едната си ръка държеше сгънат вестник.

Спящ, определи тя безпогрешно.

— Лейша Камдън?

— Съжалявам, но графикът ми е пълен и не приемам нови клиенти. Ако ви е нужен адвокат, ще ви препоръчам…

— Смятам, че този случай ще ви заинтригува — прекъсна я безцеремонно мъжът. — Моля, отделете ми десет минути. Няма да съжалявате. — Той разтвори вестника и й го подаде. На първа страница се мъдреше нейната снимка в компанията на Келвин Хоуки, а заглавието гласеше:

НЕСПЯЩИТЕ, ОБЕЗПОКОЕНИ ОТ РАСТЯЩАТА МОЩ НА ДВИЖЕНИЕТО „НИЕ СПИМ“ — ДАЛИ НЕ НАПИПАХМЕ СЛАБОТО МЯСТО?

Сега вече знаеше защо Хоуки й бе позволил да посети фабриката.

— Тук пише, че снимката била направена тази сутрин — подхвърли мъжът. — Брей каква експедитивност…

— Влезте в кабинета ми, господин…?

— Адам Уолкот. Доктор Адам Уолкот.

— Доктор по медицина?

Той забоде в нея воднистите си очи.

— Това е научна степен. По генетика.

Слънцето беше доста ниско и светлината, идваща от прозореца ги заслепяваше. Лейша затъмни стъклото. Междувременно доктор Уолкот вече се бе настанил във фотьойла.

— Работя в една частна изследователска компания — „Семплайс биотекникъл“. Разработваме нови аспекти на вече познати генетични модификации и после предлагаме продуктите си на големите компании за оплождане in vitro. Сигурно сте чували за пейстъновата процедура за изостряне на слуха?

Лейша кимна, макар да смяташе тази модификация най-малкото за странна. Ползата от това да чуваш какво става през шест стени се оказа незначителна, сравнена с болката при някой по-силен шум в непосредствена близост.

— В „Семплайс“ учените се ползват със значителна свобода. Официалната версия е, че по този начин по-лесно ще се натъкнем на нещо важно, но истината е, че във фирмата цари пълна анархия. Преди около две години поисках разрешение да работя с някои от пептидите, свързани с премахването на нуждата от сън.

— Мислех, че всичко в тази насока отдавна е изследвано — произнесе сухо Лейша.

Уолкот се изкиска, сякаш намираше забележката й за остроумна.

— Не всички разсъждават като вас. Много ме впечатли изследването на тези пептиди при възрастни неспящи и в процеса на работата се наложи да си сътруднича с Техническия институт в Лион. По-конкретно, с Гаспар-Теру. Запозната ли сте с разработките му?

— Чувала съм за него.

— Но вероятно не са ви известни някои от неговите осъвременени средства за изследване… — той се огледа обезпокоено. — Май трябваше първо да попитам доколко е сигурен офисът ви.

— Напълно — отвърна Лейша. — Иначе нямаше да работя тук.

Уолкот кимна.

— Казано накратко, мисля, че съм открил способ, с който да превръщам възрастни хора, родени с нормални изисквания за сън, в неспящи.

Лейша протегна ръка търсейки нещо, което да вземе… каквото и да е. Просто да го повърти в ръцете си.

— Да превръщате…

— Не, не, чакайте, още не всички проблеми са решени. — Уолкот се впусна в продължителна тирада относно процеса на промяната на пептидите, свързаните с тях синапси, недостигът на информация за кодирането в ДНК и всичко това й звучеше като китайската азбука. Остави го да се наприказва.

— Доктор Уолкот… а вие сигурен ли сте?

— За преместването на излишъка от лизин?

— Не. За това, че бихте могли да създадете неспящ от спящ?

Уолкот прокара ръка през оредялата си коса.

— Не. Разбира се, че не съм сигурен. И как бих могъл да бъда? Трябва да се проведат поне няколко експеримента, допълнителни репликации, да не говорим за финансовата страна…

— Но теоретично… това вече е възможно?

— О, теоретично да. Без никакво съмнение.

— С всички странични ефекти? Включително и измененията в продължителността на живота?

— За това още нищо не знаем. Изследванията ми са още в началната фаза. Но преди да продължа… да продължим, ще ни трябва адвокат.

Едва сега Лейша осъзна какво й се бе сторило странно в разговора.

— Доктор Уолкот, защо дойдохте сам? Вероятно съществува някаква легална институция, например този ваш „Семплайс“, която да е свързана с разработките ви. А и фирмата ви не може да не разполага с юристи.

— Директорът Лий не знае, че съм тук. Дошъл съм като частно лице, което се нуждае от правна консултация.

Лейша се загледа през прозореца.

— Продължавайте.

— Веднага щом си дадох сметка накъде водят проучванията ми, накарах моя асистент да изтрие всичко от мрежата. Не държахме никакви данни в компютрите на фирмата, а за симулациите използвахме наша техника. Всеки път изтривахме резултатите и ги прехвърляхме на твърди носители, които пазя в един сейф у дома. Направил съм и дубликати. Нито директорът, нито който и да било от колегите знае над какво сме работили.

— И защо го направихте, докторе?

— Защото „Семплайс“ е обществена компания и 62 процента от акциите са в ръцете на фондации, притежавани от неспящи. Освен това директорът Лий не е точно човек на честта. Няколко пъти беше обвиняем в присвояване на средства, но винаги се измъкваше. Бояхме се да не се намеси в работата ни, или да претендира за някакви облаги от резултатите й. Когато започнахме, не бяхме сигурни дали ще заинтересуваме с откритието си някоя от големите фирми. А и сега положението не е много по-различно. Става въпрос само за една теория. Не бих се учудил, ако онези от Убежището предложат тлъста сумичка, за да бъде спрян проектът…

Лейша пропусна това покрай ушите си.

— Но преди два месеца се случи нещо много странно. Знаехме, разбира се, че мрежата на „Семплайс“ не е кой знае колко добре защитена. Пък и коя ли вътрешна мрежа може да се похвали със сигурност? Ето защо не държахме нищо в нея. Но Тими и аз — Тими е моят асистент, доктор Тимъти Херлингър — не си давахме сметка, че има хора, които ровичкат из мрежите не само за това, което е в тях, но и което не е. Някой извън компанията вероятно редовно е сравнявал списъка на служителите с темите, по които работят и една сутрин открихме в лабораторния компютър следното съобщение:

Момчета, вие двамата всъщност над какво работите от два месеца насам?

— Но как разбрахте, че съобщението идва отвън, а не от вашия прозорлив директор?

— Защото той не би могъл да забележи и муха на носа си. Но не това е истинската причина. Съобщението беше подписано с „акционер“. Друго обаче ни изкара извън релси. Компютърът, където открихме съобщението, не е свързан с мрежата. Захранва се самостоятелно от Я-акумулатори. А лабораторията ни се заключва.

— Другият комплект ключове?

— В директора Лий. Но по това време беше на конференция в Барбадос.

— Дал е ключовете си на някой. Или е изработил още един дубликат. А може и да ги е изгубил.

Уолкот сви рамене.

— Може. Но нека да продължа. Не обърнахме внимание на съобщението. Но за всеки случай решихме да приберем на сигурно място всичко, свързано с работата ни. Унищожихме цялата информация, освен едно-единствено копие, което заключихме в депозитен сейф на Първа Национална банка. Същата нощ заровихме ключа от сейфа в задния двор, под един розов храст. Съвсем като в някой пиратски роман. Може да ви прозвучи наивно, но тогава не знаехме какво да правим. Ключът си беше на мястото, под розовия храст, когато го изкопах тази сутрин. Но папката с документите е изчезнала от сейфа. Празен е, разбирате ли?

Лейша стана и се приближи до прозореца, вдигна ръка и прокара длан по запотеното стъкло. Водите на Мичиган бяха кървавочервени от залеза. На изток вече се подаваше лунният сърп.

— Кога открихте кражбата?

— Тази сутрин. Изрових ключа, за да добавим следващата партида от разработки и двамата с Тими отидохме до банката. Казах на служителите, че сейфът е празен, но те отвърнаха, че вътре не било регистрирано нищо. Обясних им, че собственоръчно съм поставил папка с девет листа.

— Вероятно това е документирано някъде.

— Естествено, още в момента на поставянето.

— Имате ли квитанция?

— Да. — Той й я подаде. Лейша плъзна поглед по листчето. — Чиновникът, към който се обърнах, провери в компютъра и там беше записано, че доктор Адам Уолкот се върнал още на следващия ден, извадил всичко от сейфа и подписал нова квитанция. И, госпожице Камдън, тази квитанция беше у тях.

— С вашия подпис.

— Да. Но аз никога не съм я подписвал. Тя е фалшива.

— Кой знае? Колко документи месечно подписвате, докторе?

— Десетки, предполагам.

— Заявки за доставка, молби за отпускане на нови средства, съобщения от общ характер. Четете ли ги всички?

— Не, но…

— Наскоро да ви е напускала някоя секретарка?

— Ами… да, имаше една. Директорът все се оплаква, че трудно се намира помощен персонал. Но той не знае нищо за нашата работа!

— Уверена съм, че е така. Продължавайте, докторе.

— Съмнявам се, че някой би могъл да си присвои разработките ни. Най-вече, защото така и не успяхме да нанесем последните и най-важни изчисления, върху които работихме с Тими. Въпреки това откритието е наше и ние си го искаме. Работихме здраво и разчитахме да получим заслужена отплата.

— И сега ви е нужен адвокат, който да ви каже какви са вашите права.

— Да. И да ни представлява пред банката, компанията или където се наложи. — Той я погледна и по лицето му пробяга сянка на съмнение. — Избрах вас, защото сте неспяща. И защото ви познавам. Всички знаят, че не вярвате в онези дрънканици за разделяне на човешката раса, макар че нашата работа едва ли ще сложи край на подобни… подобни… — Той махна с ръка към заглавната страница на вестника. — Освен това става въпрос за кражба, макар и в рамките на една компания.

— „Семплайс“ не е откраднала разработките ви, доктор Уолкот. Нито пък банката.

— Тогава кой…

— Не разполагаме с доказателства. Но бих искала да ви видя, с доктор Херлингър, утре в 8:00 часа. Междувременно — това е много важно — не подписвайте нищо. Каквото и да било.

— Разбирам.

Тя въздъхна и прехапа устни. Да превръщат спящите в неспящи…

— Добре — кимна той. — Ясно.

След това стана и излезе със същата вдървена крачка.

* * *

— Има ги в справочника — посочи екрана Кевин. — И двамата. Уолкот е завършил Държавния университет в Ню Йорк, без особено да изпъква, но с добри оценки и чисто полицейско досие. Две незначителни публикации. Преподавателско място. Следват две изследователски лаборатории, които напуска по собствено желание, не е имал конфликти с ръководството, просто е от онези, които не се задържат на едно място. Виж, Херлингър е различен. Той е само на двайсет и пет, така че това е първата му работа. Следвал е в Бъркли, после Ървинския университет, има научна степен по биохимия, много висок успех и обещаващо бъдеще. Но точно преди да се дипломира, бил арестуван и осъден за нелегално генно реконструиране на химични субстанции. Присъдата е условна, но и това стига да се хлопнат вратите на всички компании, по-добри от „Семплайс“. Поне за известно време.

— Какво точно е реконструирал?

— „Лунен сняг“. Предизвиква електрическа буря в лимбичната система. Кара те да се мислиш за религиозен пророк. Херлингър признал на процеса, че това бил единственият начин да субсидира следването си. Останал огорчен от цялата история.

— И аз щях да съм — на негово място. Но да се върнем на Уолкот. Нещо не се връзва — две незначителни публикации, посредствен студент и изведнъж такъв пробив?

— Скъпа, превърнала си се в интелектуален сноб.

— Всички ставаме такива. Добре де, имал е късмет. Другият вариант е Херлингър да е свършил цялата работа, а Уолкот му помага само с опита на стария и по-възрастен. Какво пише за „Семплайс“?

— Легитимна компания, без особени успехи и с финансови затруднения, поради липсата на инвестиции. Ако питаш мен, ще издържат година, най-много две. Слаб мениджмънт, директорът, Лоурънс Лий, е получил поста благодарение на името си. Баща му е Стантън Лий.

— Нобелова награда по физика?

— Да. Освен това директорът твърди, че бил далечен потомък на генерал Робърт Лий, но най-вероятно е да си го измисля. Уолкот не лъже — в компанията цари истински хаос. Липсва здрава ръка. На няколко пъти управата привиквала Лий да обяснява къде изчезват постъпленията.

— Нещо за Първа Национална?

— Никаква пукнатина. Има репутация на солидна институция, нито едно сведение за изчезнали депозити от сейфове, което, разбира се, не пречи някой отвън да е бърникал професионално — както в сейфа, така и из компютрите им. Ще бъда истински изненадан, ако банката се окаже замесена в случая.

— Не съм го и помисляла. Добре ли са обезопасени?

— По-добре не може да бъде. Ние им проектирахме охранителната им система. Виж, това не го знаеше.

— Следователно остават само две групи, които могат да надхитрят електронната защита и твоята компания е една от тях.

— Не знам накъде биеш. Истината е, че врагът също има с какво да се похвали…

— Но не са толкова добри, колкото нас.

Кевин не отговори на скрития въпрос. Вместо това смени темата.

— Лейша, ако Уолкот не греши в изследванията си, това би могло да промени света. Отново.

Лейша се наведе над терминала, а Кевин се върна към прекъснатите си проучвания. В стаята се възцари тишина.

* * *

— Ти си откраднала папката с резултатите от изследванията на Адам Уолкот от Първа Национална банка — произнесе с привидно спокойствие Лейша.

Дженифър Шарифи вдигна очи към нея! Двете жени стояха в двата края на стаята на Дженифър в Убежището.

— Да — кимна Дженифър. — Аз бях.

— Дженифър! — подскочи Ричард. Беше разгневен.

Лейша се извърна към него. Стори й се, че гневът му е предизвикан по-скоро от признанието, отколкото от самото деяние. Ричард знаеше.

Ричард и Дженифър. Двама, които принадлежаха на Убежището точно толкова, колкото и то им принадлежеше. Двама, които бяха намерили тук своя дом. Но Ричард не беше такъв, не и този Ричард, който помнеше. Беше се променил повече, отколкото предполагаше, щом е бил съучастник в една чисто криминална проява.

— Дженифър ще разговаря с теб само в присъствието на своя адвокат — произнесе той дрезгаво.

— Какво пък, няма да споря с вас. Колко от моите колеги успяхте да привлечете на ваша страна? Кандис Холт. Джонатан Кочиара. Уил Сандалейрос. Други?

— Ако ще ми предявяваш обвинение — произнесе ядно Дженифър, — да видя първо прокурорската заповед.

— Знаеш, че не съм по обвиненията. Аз представлявам доктор Уолкот.

— Наистина ли възнамеряваш да заведеш дело срещу нас?

Лейша се поколеба. Знаеше не по-зле от Дженифър, че не разполага с достатъчно доказателства. Документите бяха изчезнали, но в банковите регистри бе вписано, че доктор Уолкот ги е изтеглил собственоръчно още на следващия ден. Без съмнение всичко е било изпипано както трябва, след като са действали хора от Убежището. Разполагаше единствено с неподплатените от нищо изявление на Уолкот и, разбира се, с признанието на Дженифър, което тя никога не би повторила в съда.

Знаеше, че нищо не може да направи. Беше се заела с една предварително изгубена кауза. Тя погледна към Ричард, но той побърза да й обърне гръб. Не смееше да срещне погледа й.

— Всъщност, Лейша, защо си тук? — попита с престорена наивност Дженифър. — Ако клиентът ти има конкретни обвинения срещу Убежището, или срещу мен…

— Нали току-що ми каза, че ти си взела документите.

— Така ли? — усмихна се Дженифър. — Не, мисля, че грешиш. Не съм казала, а и не бих направил подобно нещо.

— Аха. Искала си само да знам, че си ти. А сега ми подсказваш, че трябва да си вървя.

— Позна — кимна Дженифър. За един кратък миг пред погледа на Лейша се мярна картина от сватбената церемония. Дженифър и Ричард, под дъжд от цветя. Умът й винаги е бил загадка за Лейша. Тя се обърна към Ричард.

— Както и да е, откритието все още е в главите на Уолкот и Херлингър. Не можете да го спрете, появата му на бял свят е неизбежна. Веднага щом се върна в Чикаго ще поискам от моите клиенти да напишат всичко и ще оставя няколко копия в различни сейфове. За твое сведение, Ричард.

Дори сега не се обърна. Тя се загледа в отпуснатите му рамене.

— Е, приятен полет — подхвърли засмяно Дженифър.

* * *

Адам Уолкот с мъка скриваше разочарованието си.

— Искате да кажете, че не можем да направим нищо? Абсолютно нищо?

— Не разполагаме с необходимите доказателства — Лейша се надигна от креслото, заобиколи бюрото и седна на дивана срещу него. — Докторе, трябва да сте наясно, че в съда електронните документи все още не се признават за улика. Винаги е било така, още от самото им появяване. Значение имат само твърдите носители на информация.

Уолкот не изглеждаше впечатлен от поясненията й.

— Но, госпожице Камдън…

— Доктор Уолкот, все ми се струва, че подминаваме най-важното. Та нали откритието е в главата ви. Този, който е откраднал документите ви, разполага само с девет десети от него, защото финалната част е у вас. Нали така ми казахте, ако не греша?

— Да.

— Ами напишете го. Още сега. Тук.

— Сега? — погледна я той изненадано. — Защо?

— Доктор Уолкот — произнесе бавно Лейша, — значението на вашето откритие е неоценимо. В материален аспект, стойността му може да надхвърля милиарди, които вие ще трябва да поделите със „Семплайс“. Готова съм да ви помогна за неговата реализация…

— О, божичко — въздъхна Уолкот. Лейша млъкна и го погледна. Ръката му потрепваше върху гладката повърхност на бюрото.

— Трябва да разберете, че там, където има много пари, винаги се навъртат и крадци. Но едва ли е нужно точно аз да ви го казвам. Вече го изпитахте на гърба си. А и сам признахте, че не сте патентовали откритието си, за да не може директорът Лий да узнае за него. Така ли е?

— Да.

— Чудесно. Тогава си давате сметка, че хора, готови да откраднат милиарди, не биха се поколебали да ви… да ви…

Не можа да довърши изречението. Стомахът й се сви и тя неволно го притисна с ръце. Тя е на петнайсет, отива за първи път на среща с друг не спящ… Ричард, който я държи в обятията си…

— Да ни премахнат, нали? — наруши тишината Уолкот. — Мен и Тими. Дори и да не получат последната част от изследването.

— Трябва да го напишете — произнесе пресипнало Лейша. — Сега. Тук.

Предостави му компютър, който не беше вързан към мрежата, и самостоятелна стая. Свърши само за двайсет и пет минути, което я учуди. Всъщност, колко е необходимо за малко формули и най-общи указания между тях? Може би очакваше да се забави повече, защото е спящ?

Направи осем копия на документа с помощта на малката копирна машина в офиса си. Остави му едно от копията и побърза да поясни:

— Другите ще бъдат разпределени в различни банкови сейфове. Съветвам ви да разкажете на колкото се може повече хора за копията. Аз ще направя същото. Освен това, ще се наложи да осведомите вашия любим директор за откритието и да предприемете необходимите постъпки за неговото патентоване и легализиране. Хубаво е да повикате и мен, докато разговаряте с него. Нека разбере, че нещата са сериозни.

— Добре — склони Уолкот. — Госпожице Камдън, вие бяхте искрена с мен… аз също ще се постарая да бъде искрен…

Нещо в тона му я накара да застане нащрек.

— Истината е… че това, което написах преди малко…

— Да?

— Ами… не всичко е там. Пропуснах последната част. Същата, която не са получили и крадците.

Предпазлив — повече, отколкото очакваше. Но така е по-добре, реши Лейша. Макар да проявява недоверие дори към собствения си адвокат.

Уолкот зяпаше през прозореца, за да избегне погледа й.

— Одеве споменахте, че не знаете кой е откраднал първия екземпляр. Но беше казано твърде много, за да бъде използвано. Или да не бъде. А вие сте… неспяща.

— Разбирам. Все пак, докторе, за ваше собствено спокойствие, ще ви помоля да нанесете и последната част. Ако не тук, то някъде другаде — където сметнете за достатъчно безопасно. И пак повтарям — съобщете на колкото се може повече хора.

— Щом настоявате — кимна неохотно Уолкот. — Наистина ли смятате… че може да бъде опасно?

Лейша си помисли за Убежището. Неизвестността я караше да се чувства неспокойна. Отново я присви стомаха.

— Да. Така смятам.

10

Джордан Уатроуз си наля поредното уиски от бара в дневната на майка му. Поредно, но кое? Трето? Четвърто? Не помнеше. А и в момента никой не му обръщаше внимание. Къщата бе изпълнена с шум и смехове. Един от гласовете принадлежеше несъмнено на Хоуки. Какво толкова ли им разказва?

Не искаше да го води тук. Поводът бе чисто семеен — петдесетгодишнината на Бек, вторият му баща, който организира скромно семейно тържество. Но Алиса тъкмо бе привършила с мебелирането на новата им къща и държеше да я покаже на много хора. Вече близо двайсет години Алиса Камдън Уотроуз живееше така, сякаш не притежава никакъв дял от наследството на баща си и не беше вземала нито веднъж от оставените й пари. Джордан все още не можеше да си обясни поведението й.

Бек, вторият й съпруг, беше кротък и жизнерадостен човек, вечно усмихнат и винаги готов да се притече на помощ, когато го повикат. И сега усмивката му не слизаше от лицето и му придаваше младежки вид. Алиса бе поканила всички техни семейни приятели, някои от колегите на Бек, а също и някои от нейните. Освен това тук бяха Лейша, Кевин Бейкър и още една неспяща, която Джордан виждаше за първи път. Беше красива червенокоса жена на име Стела Бевингтън и Алиса я посрещна и прегърна, като да бяха стари приятелки.

Всъщност именно Хоуки бе настоял да присъства ни тържеството. Джордан направи всичко възможно да го разубеди, но Хоуки упорито отстояваше намерението си.

— Хайде, хайде. Знам, че поводът е семеен, но нали майка ти сега има нова къща? Приготвил съм й подарък.

— Много мило от твоя страна — предаде се накрая Джордан и Хоуки кимна засмяно. И ето го сега, стои до бара в компанията на Алиса и Мойра, заобиколен от още неколцина ухилени слушатели, докато Лейша го наблюдава отсреща мълчаливо — безизразна, но нащрек. Тя забеляза, че я гледа, и приближи към него.

— Успокой се — бе първото, което му каза. — Ти не си виновен. Знам, че не си искал да го доведеш и че се е натрапил. Не се обвинявай — излишно е.

— Той е от хората, които просто не чуват, когато им отказват.

— О не, миличък. Тук е, защото Алиса се съгласи, а не защото те е накарал да му издействаш покана.

Почти бяха докоснали въпроса, който го измъчваше от известно време.

— Лейша, дали мама одобрява това, което правя? Говоря за участието ми в движението „Ние спим“.

Лейша не бързаше с отговора.

— Знаеш ли, Джорди, каквото и да мисли, няма да го сподели с мен. Защо не я попиташ?

— Ние не говорим… за спящи и неспящи.

— Бях сигурна в това. Има много неща, за които избягваме да говорим в нашето семейство, не мислиш ли?

— Къде изчезна Кевин?

— Ти май сменяш темата, а?

— Не, Лейша, наистина…

— О, няма нищо, Джорди. Не е нужно постоянно да ми се извиняваш. Кевин отиде да се срещне с един клиент на орбиталната станция.

— Не знаех, че на станциите има неспящи.

Лейша се намръщи.

— Прав си, няма. Само че не всички клиенти на Кевин са неспящи. Има и такива, които са достатъчно заможни, за да…

— … си позволят да го наемат — довърши вместо нея Хоуки. Беше застанал зад тях. — Госпожице Камдън, цяла вечер ме избягвате и не искате да говорите с мен.

— А има ли за какво да разговаряме?

Той се засмя.

— Разбирам. За какво толкова може да разговарят един второстепенен профсъюзен организатор от работническата класа, който пропилява живота си в напразна надпревара с недостижимото, и прочутата Лейша Камдън?

— Никога не бих определила по такъв начин живота на един неспящ — произнесе с равен глас Лейша.

— Наистина? Нима ни смятате за равни? Знаете ли, госпожице Камдън, какво е казал Ейбрахъм Линкълн за равенството? Впрочем не можете да не знаете, след като сте написала книга, посветена на възгледите му за конституцията, нали? Под псевдоним, чакайте да си спомня… Елизабет Камински?

Тя не отговори.

— Достатъчно, Хоуки — рече Джордан.

Хоуки продължи:

— Линкълн казва за хората, на които е отказано икономическо равенство: „Когато го поставите на колене и изравните съществуванието му с това на дивите животни, когато заличите душата му и го накарате да обитава места, където никога не прониква лъчът на надеждата и го заобикаля само прокълната тъмнина, не се ли боите, че демонът, който сте пробудили, ще се върне и ще удари по вас?“

— Знаете ли какво казва Аристотел за равенството? — попита го Лейша. — „Равните се бунтуват, за да могат да станат управляващи. Ето кое у нас поражда революциите.“

Чертите на Хоуки се изостриха. Нещо се мярна в погледа му, той понечи да отвърне, но премълча и се усмихна загадъчно. После се обърна и бавно се отдалечи.

— Съжалявам, Джорди — рече Лейша. — Не биваше да го правя — особено на тържеството. Май взех да се деформирам от тия съдебни зали.

— Изглеждаш ужасно — произнесе неочаквано дори за себе си Джордан. — Отслабнала си и лицето ти има измъчен вид.

— Изглеждам си на годините — тросна се Лейша. После се пресегна и го хвана за ръката. — Джордан, кажи ми нещо… някога приисквало ли ти се е да станеш неспящ?

Той вдигна глава и втренчи поглед в зелените й очи. Изведнъж неувереността му го напусна.

— Да, Лейша. Искам го. Всички го искаме. Но не можем. Ето защо работя при Хоуки и неговия профсъюз от нещастници, пропиляващи живота си в напразна надпревара с недостижимото. Защото не можем да бъдем като вас.

Майка му застана до тях.

— Всичко наред ли е при вас? — попита тя, като местеше разтревожен поглед по лицата им. Носеше зелената копринена рокля, която й бе подарил Бек.

— Ами да — смотолеви Джордан, не успял да измисли нещо по-убедително. Стояха една до друга пред него и той едва сега си даде сметка, че са близначки. Близначки!

— Лейша, разказах ли ти за откритието, което направи нашата група? Двама близнаци били разделени веднага след раждането, но когато единият си счупил ръката, другият не можел да разбере защо седмици наред го боли на същото място.

— Може и да му се е сторило — отвърна Лейша, като избягваше погледа на Алиса.

— Ах — възкликна Алиса, сякаш сестра й току-що й бе дала отговор на нещо, което я е измъчвало отдавна. Но очите й бяха потъмнели, съвсем като тези на Хоуки одеве. Нима криеше нещо?

* * *

В ранната утрин пустинята в Ню Мексико сияеше в бисерна светлина. Сенките бяха с отчетливи контури и се прокрадваха като живи същества през безбрежната пустош. Само в далечината, до самия хоризонт, едва се виждаха очертанията на планините Сангре де Кристо.

— Красиво, нали? — подхвърли Сюзън Мелинг.

— Нямах представа, че светлината може да изглежда така — отвърна Лейша.

— Не всеки обича пустинята. Пусто, безжизнено, враждебно за човека място.

— Но ти я харесваш.

— Да — призна Сюзън. — Харесва ми. Кажи какво има, Лейша? Знам, че не си ми дошла просто на гости. Излъчваш тревога, при това много силна.

Лейша се усмихна. Сюзън, вече на седемдесет и пет, бе изоставила изследванията си след една неравна борба с артрита. Беше се преместила в едно малко градче, на около петдесет мили от Санта Фе, постъпка, необяснима за Лейша. Тук нямаше болници, нито колежи и съответно хора, с които да разговаря. Живееше в стара каменна къща с очукани мебели и панорамен изглед от плоския покрив, който използваше за тераса. Беше подредила по первазите на прозорците излъскани от вятъра камъни, вази със странни, аскетични цветя, а в някои имаше и животински кости, избелели от слънцето и пясъка в пустинята. Докато й показваше стаите, промърмори единственото обяснение: „Твърде дълго работих с ума си. Сега е време да наваксам изпуснатото.“ Кое изпуснато? Не посмя да я попита, щеше да е като намеса в личния й живот.

— Хайде да се прибираме — рече Сюзън. — Твърде млада си да разбереш кое й е хубавото на пустинята.

Когато седнаха вътре на чаша ароматен чай, Лейша насочи разговора към проблема, за който бе дошла.

— Надявам се, че продължаваш да следиш нещата в твоята област? Да си чувала нещо за откритието на Гаспар-Теру? Публикувано е в началото на тази година.

— Да — отвърна Сюзън. Кожата й бе станала прозрачна, беше спряла да боядисва косата си и сега цялата бе изпъстрена с бели кичури. — Още не съм се отрекла от света, като някой фанатизиран отшелник. Получавам редовно научни списания, но ще ти призная, че от доста време няма нищо интересно. Като изключим споменатия Гаспар-Теру, разбира се.

— Е, сега вече има — каза Лейша и на един дъх й разказа за Уолкот, „Семплайс“ и всичко останало. Включително и за кражбата, но без да споменава Дженифър и Убежището. Сюзън посръбваше от чая и я слушаше, без да прекъсва. Не проговори и след като приключи с разказа.

— Сюзън?

— Нека първо погледна бележките — каза тя и остави чашата.

Чете ги дълго. Сетне изчезна в кабинета си да провери някои изчисления.

— Гледай да не е на компютър, свързан с мрежа — помоли я Лейша. — И изтрий всичко накрая. Напълно.

След няколко секунди мълчание, Сюзън кимна бавно.

Докато я чакаше, Лейша се разходи из пустеещата къща с безброй дупки по стените, от които нахлуваха странни ветрове, с камъни, въргаляли се милиони години по дъното на пресъхналия океан и със зловещи животински черепи по стените.

Когато най-сетне Сюзън се появи, изглеждаше не само спокойна, но и далеч по-самоуверена.

— Така… всичко изглежда вярно, поне дотам, докъдето свършва. Нали това искаше да узнаеш?

— А достатъчно далече ли свършва?

— Зависи от онова, което се казва в липсващата част. Това, което носиш, е ново, но е по-скоро различен възглед върху познати неща, отколкото доразвиване на съществуващите познания — ако схващаш разликата.

— Схващам я. Смяташ ли обаче, че погледнато в естественото си продължение, написаното може да завършва с откритие, което наистина да превръща спящите в неспящи?

— Напълно възможно. Тук има някои необичайни решения, но доколкото можах да проследя нишката… да. Мисля, че е възможно.

Сюзън се отпусна на дивана и скри лицето си с ръце.

— Кои от страничните ефекти могат да бъдат… е възможно да…

— Питаш ме дали спящите, превърнати в неспящи отвъд in vitro бариерата, ще притежават неостаряващи тела, каквито имате вие? Божичко, нямам представа. Това е неизследвана територия. — Тя сведе глава и се усмихна. — А и вие се постарахте да ни лишите от всякакъв материал за изследване. Не умирате толкова често.

— Съжалявам — отвърна сухо Лейша. — Графиците ни и без туй са претъпкани със задачи.

— Чакай, Лейша. Сега какво ще стане?

— Освен ядовете със „Семплайс“? Ами, ще издадем патент на името на Уолкот. Вече дадох ход на тази процедура. После, след като приключим с Уолкот и Херлингър… но това е друг проблем.

— Кое е друг проблем?

— Уолкот и Херлингър. Подозирам, че вторият е свършил по-голямата част от работата, а Уолкот ще се опита да заграби цялата слава и облагите за себе си. Той е посредствен, съзнава го и това го прави злобен.

— Познавам тоя тип хора. Нищо общо с баща ти.

Лейша я погледна учудено. Сюзън рядко споменаваше Роджър Камдън.

— Лейша… — поде отново Сюзън със странно променен глас. — Мисля, че двамата с Кевин трябва най-сетне да се решите за бебето, за което толкова говорите. Няма никаква гаранция, че след като досега не си влязла в менопауза, това няма да ти се случи скоро. Дори фалопиевите тръби не са в състояние да произвеждат нови гамети. Все пак твоите яйцеклетки са на четирийсет и три години.

— Сюзън… да не искаш да кажеш, че съжаляваш… че би искала да имаш…

— Не, не това — прекъсна я Сюзън. — Имам теб, Алиса и това ми стига. Биологичните дъщери не могат да бъдат по-важни за мен от вас двете. Но ти, Лейша, кого си имаш? Кевин…

— Двамата с Кевин се разбираме чудесно.

Сюзън й хвърли скептичен поглед и продължи да клати глава, докато Лейша повтаряше.

— Да, добре сме. Работим заедно — това е най-важното, нали?

Но Сюзън само я гледаше и в погледа й се четеше безкрайно съмнение.

* * *

Разсилният я откри точно преди началото на поредното заседание. Тикна в ръката й малка смачкана хартийка и се отдалечи.

Обадете се на Кевин Бейкър в офиса. Спешно.

Лейша затършува из чантата за мултифона. Натискаше трескаво клавишите, докато лицето на Кевин се появи на миниатюрния екран.

— Лейша? Става дума за Уолкот.

— Кевин, знаеш ли колко бързам? А и линията едва ли е обезопасена…

— Знам. Това вече няма значение. Въпросът е обществено достояние. Скоро целият шибан свят ще знае истината. Уолкот няма право на онзи патент.

— Защо? „Семплайс“…

— Забрави „Семплайс“. Патентът вече е издаден, още преди два месеца. Всичко е чисто, легално, съвсем по закона. На името на Убежището… Лейша?

— Тук съм… — произнесе тя. Ала почти не виждаше какво става наоколо. А Кевин я бе уверявал, че никой не е в състояние да фалшифицира официални документи! Кога беше това, преди два месеца?

— Лейша… има и още. Тимъти Херлингър е мъртъв.

— Мъртъв! Та аз го видях само преди час! Качи се на своя скутер.

— Блъснала го е кола. Защитното поле на скутера не издържало. Научих го от полицейската мрежа, нали знаеш, че следя всичко, което става.

— Кой го е ударил?

— Жена на име Стейси Хилман. Адресът й е в Барингтън. Пуснах една програмка по дирите й. Но изглежда като нещастен случай.

— Защитният екран на скутера се захранва от Я-енергетични конуси. Никога не се изключва, нито поддава — пише го във всяка реклама и е вярно. Дори да е някой раздрънкан модел от онези на „Ние спим“.

Кевин подсвирна.

— Той такъв ли караше?

Лейша затвори очи.

— Кевин, прати двама телохранители да открият Уолкот. Най-добрите, които можеш да наемеш. Не… по-добре изпрати твоите. Допреди половин час беше в „Семплайс“. Нека го придружат до апартамента. Или смяташ, че в твоя офис ще е на по-сигурно място?

— В моя офис.

— Сега имам дело. Ще се освободя най-рано след два часа.

— Добре, бъди спокойна. Аз ще се погрижа за всичко.

Лейша отвори очи. Разсилният я гледаше подканящо, застанал на вратата на съдебната зала.

* * *

Лейша заведе Ричард в своя кабинет, затвори вратата, седна и едва тогава си позволи да го погледне.

— Казвай — бяха първите й думи.

— Изчезването на документите е работа на Убежището. Съществува мрежа — потайна, всеобхватна мрежа, която се разстила над целия свят и е с изключително сложен строеж. Дженифър я изгражда от години. „Семплайс“, Първа Национална банка — това е нейна работа.

Нищо ново. Вече се досещаше за ролята на Дженифър.

— Ричард, длъжна съм да те предупредя. Аз съм адвокат на Уолкот и всичко, което кажеш, може да бъде използвано срещу теб. Бих могла да поискам да повториш думите си под клетва. Разбираш ли?

— Нима се съмняваш — усмихна й се той. — Затова съм тук. Записвай, ако желаеш.

— Добре. Включвам на запис.

— Промяната в архивите бе извършена от хора на Убежището. Както електронните, така и разпечатките. Датите бяха подбрани много внимателно — по такъв начин, че документите да имат печат „получено“, но все още да са в процес на придвижване към официалните лица. В момента върху тях липсват подписи или пръстови отпечатъци на висши служители.

— Защо, Ричард? Не питам за Дженифър — ти защо се забърка?

— Едва ли някой би дал еднозначен отговор на подобен въпрос. Защо се преместих в Убежището, защо се ожених за Дженифър, защо децата…

— Кажи ми поне защо я предаваш?

— Това е единственият начин да я спра. Заради нея самата — той вдигна очи, но Лейша знаеше, че не я вижда. — Никой в Убежището вече не може да я спре. По дяволите, те дори я окуражават, а най-много Каси Блументал и Уил Сандалейрос. Нещата могат да станат необратими. Знам, че моето изявление няма да тежи кой знае колко в съда — без факти, без доказателства и други свидетели и накрая всичко ще се потули. Друго ме безпокои, Лейша. Децата — те се учат на омраза, знаят, че всичко това е в името на собственото им оцеляване, смятат го за естествено. Борба за правото им на живот. Не това имаше предвид Тони. Те предадоха идеите му. А и ти, ти също си различна. Отдели се от нас и се огради.

— Различна в какво, Ричард?

Но Ричард само поклати глава.

— Какво ще стане сега, Лейша? Ще подадеш иск срещу Убежището и ще ни обвиниш в кражба и фалшифициране на официални документи?

— Не. В убийство.

Тя го наблюдаваше внимателно. Очите му се разшириха и в тях проблесна такава неподправена изненада, че Лейша веднага повярва — Ричард не знаеше нищо за убийството на Тимъти Херлингър. Но после си спомни, че само преди седмица беше сигурна, че не знае и за кражбата.

— Убийство?

— Тимъти Херлингър е загинал преди час. При съмнителни обстоятелства.

— И ти смяташ… — той кимна, схванал цялата картина. — Ще обвиниш Дженифър в предумишлено убийство. И ще ме накараш да свидетелствам срещу нея. Заради това, което признах одеве.

— Да — прошепна едва чуто тя.

— Никой в Убежището не е планирал убийство! — Когато тя не отговори, Ричард я сграбчи за ръката. — Лейша… чуваш ли, никой в Убежището… никой… дори и Дженифър.

Той изпъшка болезнено, пое дъх и изведнъж се случи най-страшното — избухна в смях.

— Престани! — извика тя, но той не спираше и продължаваше да се тресе. Накрая Лейша стана и нареди на секретарката да се свърже с областния прокурор.

11

Килията беше съвсем малка, пет крачки на шест, със стени от пенобетон. Имаше вградено легло с две одеяла, възглавница, умивалник, стол, тоалетна чиния, без прозорец и терминал.

Първия ден Дженифър се забавлява да изучава драскулките по стените. Беше избрала южния ъгъл за молитви. Достатъчно бе да затвори очи и вече си представяше изгряващото слънце зад стените на затвора, повикано от нейната воля и вяра.

Умивалникът се намираше в северния ъгъл. Два пъти дневно Дженифър смъкваше бялата си абая и се измиваше, доколкото може.

Останалите два ъгъла бяха заети от койката. Докато четеше книгите, които й бяха позволили да вземе от библиотеката, тя присядаше на твърдия й край. През останалото време размишляваше — за Уолкот и неговото откритие, за бъдещето на Убежището, за избора на Лейша Камдън. За мрежата, която бе създала, и връзките й с други организации… Седеше толкова дълго в тази съвършено неподвижна поза, че надзирателката уведоми областния прокурор. Опасяваха се да не е в кататония заради отворените, немигащи очи.

Сряда и неделя бяха дни за посещения, но единствения, на когото бяха позволили да я вижда, бе Уил Сандалейрос.

— Делото ще е на осми декември — съобщи й той на поредната среща. — Отказаха да те пуснат под гаранция.

— Нищо чудно. Сигурно Лейша е обжалвала.

— Да. Ако знаеш само какво пишат във вестниците. „Неспяща убива, за да владее света!“ „Неспящите — Първа кръв?“, „Таен заговор на неспящи срещу правителството на Съединените щати!“, „Немигващата мафия“… и прочие. Но да оставим това. Нося ти поздрави от децата.

Дженифър замръзна. Идваше най-тежкият момент. Наложи си да запази спокойствие.

— Продължавай.

— Найла каза да ти предам, че е завършила трети курс във физичния. А Рики е открил нов модел за миграция на рибните пасажи в Гълфстрийм и сега двамата с баща му го въвеждат в Глобалния справочник.

— Благодаря ти — отпусна се тя. — Да чуем сега какви са шансовете ми в съда.

По-късно, след като Уил си тръгна, тя отново приседна на койката и се върна към прекъснатите си размишления.

* * *

— Наистина ли смяташ да го направиш? — на миниатюрния екран на мултифона лицето на Стела Бевингтън изглеждаше навъсено и хладно. — Да свидетелстваш срещу един от нас?

— Стела. Трябва.

— Защо?

— Защото тя е престъпила закона и защото…

— Какво лошо има в това да се погрижиш за своите, дори ако прекрачиш някоя буква от кодекса? Дори ти си ми го казвала!

— Не е същото. Това, което направи Дженифър, носи вреда на всички нас. Както на неспящите, така и на спящите…

— Не и на мен. Нищо не ми е направила, ти си тази, която всяваш раздор в семейството. Лейша, не всички сме късметлии като теб!

— Но аз… — понечи да отвърне Лейша, но Стела вече бе прекъснала връзката и екранът бе потъмнял.

* * *

И пак лице на екрана, но този път на Сюзън Мелинг. Вместо пустинен пейзаж, зад гърба й се виждаха блестящите стени на непозната лаборатория.

— Сюзън, къде си? — попита Лейша.

— В Чикаго. В една лаборатория. Дадоха ми собствено помещение — бръчките по лицето й подскачаха от вълнение.

— Какво, пак ли си започнала да работиш? Да не е върху…

— Да — прекъсна я Сюзън. — Върху генетичния проблем, който обсъждахме в Ню Мексико.

Чак сега Лейша се усети, че разговарят по открита връзка и някой може да ги подслушва. Едва не се засмя, тя трябваше да е предпазливата, а не Сюзън. Кога ли ще се научи на конспирация?

— Исках само да знаеш, че се заехме с проблема и че няколко изтъкнати китайски колеги пристигнаха тук, за да ми помагат.

Китайски? Това пък какво означава? Но, разбира се, веднъж Гаспар-Теру й бе разправял, че в жилите му течала китайска кръв от много далечни предци. Или по-скоро от непознат донор на генетичен материал, пребиваващ в Чикаго. Беше на някакво пиянско парти след един симпозиум и всички много се смяха. Значи Гаспар е в Чикаго, в лабораторията на Сюзън.

— Повторихме първата част от изследванията, но стигнахме до задънена улица. Продължаваме да работим и ще те държим в течение на всичко. А ти как си, Лейша?

— Делото ще се гледа другата седмица.

— А Ричард все още ли…

— Без промяна — прекъсна я Лейша.

— А с Кевин какво става?

— Разделихме се. Временно…

— Проклет да е. И всичко това, само заради участието ти в процеса?

— Сюзън, знаеш ли какво ми хрумна вчера? Че в целия свят има само трима души, които разбират защо ще свидетелствам срещу неспящите. Или както ги определи пресата, „срещу същества от моя вид“. Само трима. Ти, Ричард и… татко.

— Да — кимна Сюзън. — Роджър беше като теб. Смяташе, че истината е по-важна от класовата солидарност. Но аз мисля, че сме повече от трима на този свят.

Лейша погледна към прозореца и мрачното небе зад него.

— За мен сте само трима — промърмори тя.

— Между друго, знаеш ли какъв е броят на заченатите през тази година in vitro неспящи в Съединените щати? 142.

— Само толкова?

— Песъчинка, в сравнение с хилядите от предидущите години. Вече никой не желае детето му да стане прицел на дискриминация. Но ако откритието на твоя Уолкот… — тя остави изречението да увисне.

— Вече не е мой — отсече Лейша. — Разделихме се. Каза ми, че го е правил само за слава и пари. Не искал повече неприятности.

— Ах… — възкликна Сюзън, но вече нямаше какво повече да си кажат.

12

Областният прокурор Хосак бе изградил обвинителната си реч около една-единствена теза — съществуват преки доказателства, че Я-енергетичният дефлектор в скутера на доктор Тимъти Херлингър е бил препрограмиран. Улика, които недвусмислено води до обвиняемата, Дженифър Шарифи.

— Дами и господа — поде тържествено той, — скутерът на д-р Херлингър е бил оборудван с ретинов скенер, на който се виждат три отпечатъка — на съседско дете, което си е играло навън същата сутрин, на самия доктор Херлингър и… на жена, която според по-нататъшните проучвания се оказа неспяща. Жена, заемаща висок и важен пост в йерархията на някакво тайно общество, контролиращо най-развитите технологии на света. Ще ви демонстрирам също и приставка, намерена в подземния паркинг, зад мястото, където д-р Херлингър е оставял своя скутер. Вътре в нея открихме микрочип, който е толкова усъвършенстван и сложен, че нашите правителствени експерти не можаха да обяснят по какъв начин е конструиран. По-важното е, че знаем какво е действието му. С негова помощ се отварят вратите на Убежището. Накратко, това идва да покаже, че препрограмирането на скутера е част от обширен и мащабен план, осъществен и подпомогнат от хора на Убежището. Излишно е да повтарям, че само един човек — морално и материално — може да стои зад този зловещ план, и това е обвиняемата Дженифър Шарифи. Същата тази Шарифи, която е създала сложна агентурна мрежа, с цел проникване в правителствени и банкови информационни системи за съхраняване на информация, за което своевременно бе уведомен специалния отдел към Министерството на правосъдието в САЩ…

— Възражение! — извика Уил Сандалейрос.

— Г-н Хосак — рече съдията Дийпфорд — човек, известен с разумните и трезви възгледи по отношение присъствието на неспящите в обществото, — моля ви да не прекрачвате границите на обвинителната реч. Сведения за всякакви паралелни разследвания, извършвани от когото и да било, нямат пряко отношение към делото, което разглеждаме, а именно — дело за убийство.

Съдебните заседатели не откъсваха втрещени погледи от Дженифър. Седнала зад бронираното стъкло, тя изглеждаше като истинско олицетворение на властта и силата, с нейната снежнобяла, и безупречна абая.

— Мотивите на госпожа Шарифи — продължи невъзмутимо Хосак, — са били да попречи патентоването на откритие, което би позволило на възрастни спящи да станат неспящи, при това със същите биологични преимущества. Тоест, Убежището не желае ние — мен и вас включително — да се сдобием с тези преимущества. Предвождано от същата тази Дженифър Шарифи, Убежището се е решило дори на убийство, само и само да изпрати в глуха линия това откритие.

Лейша изучаваше лицата на заседателите. Слушаха внимателно, но все още не показваха каквито и да било чувства.

В противовес на Хосак, Уил Сандалейрос започна своята реч със спокоен тон.

— Сигурно и вие като мен сте объркани и смутени от това, което чухте преди малко. Истината обаче е, че се опитват да ни представят една картина, която не отговаря на действителността. Защото Дженифър Шарифи е невинна. Обвинението не разполага със сигурни доказателства, с които да обвърже както Дженифър Шарифи, така и който и да било от жителите на Убежището с препрограмирането на скутера. Да не говорим за възпрепятстването на споменатото откритие или за всепланетна противодържавна конспирация. Защото, дами и господа, това, с което разполага обвинението, е несръчно натъкмени едно към друго случайни обстоятелства, недоказани слухове и прибързани заключения. И още нещо…

Той направи няколко крачки, застана пред първия ред заседатели и изведнъж се наведе към жената пред него. Тя се отдръпна неволно назад.

— Това, което подкрепя обвинението в този случай, дами и господа… са омразата, предразсъдъците и невежеството, концентрирани върху личността на госпожа Шарифи САМО защото тя е неспяща.

— Възражение! — извика Хосак. Сандалейрос продължи, сякаш не го бе чул.

— Казвам го, за да насоча вниманието ви върху истинската причина за това дело. Да, Дженифър Шарифи е неспяща. Аз съм неспящ…

— Възразявам! — повтори Хосак със зачервено от гняв лице. — Това е опит да се въздейства върху обвинението. Законът не прави разлика между спящи и неспящи, когато става дума за престъпление.

— Възражението се отхвърля — прекъсна го неочаквано съдията Дийпфорд. — Защитата не е изградила тезата си. Господин Сандалейрос, можете да продължите.

— Дженифър Шарифи е неспяща — повтори Сандалейрос. — Аз съм неспящ. Това е процес на спящи, готови да обвинят една неспяща в убийство, само защото е различна от тях…

— Възразявам! Обвинението разполага с доказателства и не се базира на расови или социални предразсъдъци.

Всички погледи бяха вперени в Хосак. Лейша видя момента, в който той осъзна, че е играл по свирката на Сандалейрос. Каквито и доказателства да представят, из въздуха вече витаеха съмнения — дали наистина това не бе съд на спящи над една неспяща? Само защото е такава? Дали не доказателствата, а страхът я бяха изправили на подсъдимата скамейка? Опитвайки се да го отрече, Хосак се бе представил в крайно неблагоприятна светлина. И тъкмо Сандалейрос го бе поставил на мястото му. Сега всички знаеха, че Хосак е лицемерен глупак.

* * *

Първите свидетели бяха хора, присъствали на инцидента с Тимъти Херлингър — няколко улични полицаи, пешеходци и един шофьор. С тяхна помощ Хосак искаше да докаже, че Херлингър е карал с превишена скорост, когато е влязъл в острия ляв завой, разчитайки, както повечето водачи на скутери, на автоматичните Я-дефлекторни щитове да го задържат на стандартния един фут от банкета. Вместо това скутерът се врязал челно в кола, управлявана от госпожа Хилман, която тъкмо потегляла на зелена светлина. Херлингър естествено не носел шлем, излишен, след въвеждането на отражателните щитове. Загинал на място.

Патрулът, пристигнал незабавно, повикал полицейски робот, който пръв установил повредения дефлектор. Или по-точно, обявил го за напълно изправен, тъй като дефлекторите никога не се повреждат, което пробудило съмнението на патрулните и те скоро открили причината.

Елен Касабиан, инженер в „Енерджи“, бе призована като консултант по дефлекторните щитове при скутерите.

— Какъв по-точно е бил характерът на споменатото препрограмиране? — започна с въпросите Хосак.

— Полето е било нагласено така, че да се изключи при първия удар със скорост над петдесет мили в час.

— Лесно ли се извършва подобна промяна?

— Не. За целта към конуса е било прикачено едно устройство. — Тя се зае обстойно да го описва и скоро изпадна в неразбираеми за аудиторията технически подробности. Въпреки това всички я слушаха внимателно.

— Виждали ли сте някога подобно устройство?

— Не. Доколкото мога да преценя, става дума за ново изобретение.

— Тогава откъде знаете как действа?

— Подложихме го на изпитания.

— Бихте ли могли в такъв случай да го копирате?

— Не. Уверена съм, че никой не би се справил. То е твърде сложно. Помолихме да го разгледат наши колеги от Министерството на обраната…

— Ще ги повикаме за свидетели.

— … и те се съгласиха с нас, че се касае за нова технология.

— Значи създателят, или създателите — са хора, отличаващи се с висок интелект…

— Възражение — намеси се Сандалейрос. — От свидетелката се иска само да даде експертна оценка.

— Възражението се отхвърля. Нека чуем…

— Значи създателят — или създателите — повтори въпроса си Хосак — са хора, отличаващи се с особено висок интелект и технически способности?

— Несъмнено.

— Хора с необичайни способности, обособени в група.

— Възможно.

Хосак остави това да увисне във въздуха, докато си преглеждаше бележките.

— А сега, да се спрем на третия ретинов отпечатък от скенера, взет същата сутрин, когато доктор Херлингър е загинал. Защо сте толкова сигурна, че е от неспяща жена?

— Ретиновите отпечатъци представляват скенерни изображения на тъкани. Като всички тъкани, ретината също е подложена на стареене, или помътняване, както го наричат специалистите. Става въпрос за умиращи клетки, някои от които регенерират, но с променена субстанция. Но този процес не се наблюдава при неспящите. При тях тъканите регенерират по някакъв необясним начин… — Елен Касабиан произнесе „необясним“ с особена горчивина — и ретиновите отпечатъци са съвсем различни. Отчетливи, без помътняване. Почти като при децата, но с далеч по-развита структура. Ето защо, колкото по-възрастен е неспящият, толкова по-лесно може да бъде идентифициран. Само в най-ранна възраст разликата е трудно забележима. Така че, става въпрос за жена, и то неспяща.

— Разбирам. Отпечатъкът съответства ли на някой определен човек?

— Не. Засега не сме открили кой е.

— Да изясним нещо пред съда, госпожо Касабиан. След арестуването на обвиняемата, Дженифър Шарифи, беше ли и й направен ретинов отпечатък?

— Да.

— Той съвпада ли с отпечатъка в колата на д-р Херлингър?

— Не.

— Следователно е изключено, госпожа Шарифи да е препрограмирала скутера?

— Да.

— Но все пак човекът, който е доближил око до скенера, е бил неспящ и го е оставил някъде в периода между излизането на д-р Херлингър от къщи и неговата смърт? Човекът, който е препрограмирал дефлекторите е бил неспящ, нали?

— Възразявам — извика Сандалейрос. — Обвинението се опитва да въздейства на свидетеля.

— Добре, добре, оттеглям въпроса си — рече примирително Хосак. Но след това повтори бавно: — Неспящ. Отпечатъкът е бил от неспящ. Нямам повече въпроси.

Сандалейрос се надигна от мястото си. Беше разгневен.

Нямаше и следа от уравновесеното му встъпление.

— Госпожо Касабиан, колко ретинови отпечатъци на неспящи се съхраняват в правозащитната мрежа на Съединените щати?

— Сто трийсет и три.

— Само 133? От двайсетхилядно неспящо население?

— Точно така — кимна с нескрито безпокойство Касабиан и Лейша почувства, че тя не обича неспящите.

— Доста ограничен брой — зачуди се Сандалейрос. — Кажете ми, при какви обстоятелства ретиновите отпечатъци попадат в мрежата?

— При арест.

— И това е единственият начин?

— Или ако бъдат приети на работа в системата на правосъдието и полицията.

— Адвокати?

— Да.

— Г-жо Касабиан, какъв процент от тези 133 отпечатъка принадлежат на подобен персонал?

— Осемдесет процента — отвърна с видима неохота Касабиан.

— Осемдесет? Добре ли чух? Искате да кажете, че само двайсет процента от 133 неспящи — или 27 души — са били арестувани през последните девет години?

— Да — отвърна с каменно лице Касабиан.

— Имате ли представа какви са били причините за тези арести?

— Три — за пътни произшествия, две — за дребни кражби и двайсет и две — за нарушение на обществения ред, което само по себе си е престъпление.

— От което следва — произнесе сухо Сандалейрос, — че неспящите са хора, съблюдаващи закона.

— Да.

— Човек би си помислил, че самото съществуване на тези неспящи, които не извършват други престъпления, освен нарушаване обществения ред.

— Възразявам — обади се Хосак.

— Приема се. Г-н Сандалейрос, имате ли други въпроси към свидетелката?

— Имам — кимна Сандалейрос. — Г-жо Касабиан, според вас, като експерт, възможно ли е в паметта на ретиновия скенер да бъде въведено изображение от друг източник?

— Не. Също както не е възможно да бъдат оставени пръстови отпечатъци от друго лице по дръжката на пистолет.

— Но пистолетът може да бъде подменен с идентичен, със съответните отпечатъци, нали? Какво пречи това да стане и със скенера?

— Ами… това ще е доста трудно. Съществуват предохранителни мерки, които…

— Просто ми отговорете — възможно ли е?

— Само от човек, отличаващ се с особено висок интелект и технически способности…

— Моля да бъде повторена — прекъсна я Сандалейрос — онази част от записа, където г-жа Касабиан характеризира човекът, извършил препрограмирането на скенера.

— Разрешавам — рече съдията.

„Значи създателят, или създателите — разнесе се гласът на Хосак — са хора, отличаващи се с особено висок интелект и технически способности?“

„Несъмнено.“

„Хора с необичайни способности, обособени в група.“

„Възможно.“

— Достатъчно — кимна Сандалейрос. — И така, стана ясно, че обсъждаме личност или група, надарени със способности и умения да включват и изключват Я-енергийни защитни полета, а също и да заменят скенера в скутера на д-р Херлингър с подобен.

— Не съм казвала…

— Питам ви, възможно ли е?

— Но аз не съм казвала…

— Просто ми отговорете. Възможно ли е това?

Елен Касабиан стисна устни. Веждите й се сключиха и тя настръхна, сякаш се готвеше да скочи върху Сандалейрос. Измина един дълъг миг. Накрая тя бавно кимна.

— Възможно е.

— Нямам повече въпроси.

Сандалейрос й обърна гръб и пропусна възможността да се полюбува на свирепия поглед, с който го изпроводи.

* * *

„ДОСТЪПЪТ ОТКАЗАН“

Лейша втренчи очи в монитора. Зад гърба й прозорецът бе озарен от нощните светлини на Чикаго. Процесът бе отложен с една седмица и тя се прибра у дома, за да избегне журналистите и шумотевицата.

— Сменям паролата, гласова и ретинова идентификация.

„ВХОДЕН ПОРТ УБЕЖИЩЕ. ДОСТЪПЪТ ОТКАЗАН“

Мрежата на Убежището, която бе постоянно отворена за всеки неспящ по света, отказваше да я допусне.

— Лично повикване, спешно, за Ричард Келер, парола, гласова и ретинова идентификация.

„ДОСТЪПЪТ ОТКАЗАН“

Тя вдигна телефона и набра номера на Каси.

— Лейша? Говоря от името на Дженифър. Това е запис. „Съветът на Убежището взе единодушно решение да бъде отказан достъп до мрежата на всички, които не са положили клетва за вярност. От първо число следващия месец, жителите на Убежището ще прекратят всякакви финансови и служебни взаимоотношения с теб, с «Камдън ентерпрайзис» и с групата на Кевин Бейкър, ако той и членовете й продължават да се противопоставят на новите изисквания. Край на съобщението.“

Екранът потъмня.

Лейша коленичи на пода, опря длани на мокета и се изтегна.

Ричард Кевин. Стела. Убежището.

Линкълн. „Разделеният дом сам се предава.“

Питаше се какво още й предстои да загуби.

* * *

„Говори Сюзън Мелинг. Лейша, ако ме чуваш, свържи се с мен незабавно. Трябва да обсъдим нещо много важно.“

Веднага щом изслуша записа от телефонния секретар Лейша набра новия номер на Сюзън. Очите на жената отсреща бяха зачервени и пламтяха, а косата й беше разчорлена.

— Току-що приключихме с изчисленията — заговори пресипнало тя. — Тук сме само двамата с Гаспар. Говоря ти за онези ДНК кодове на Уолкот.

— И?

— Мислиш ли, че линията е безопасна? По дяволите, какво значение има! И да ни слушат… ей, пресата, Убежището, Блументал — чувате ли ни?

— Сюзън, моля те…

— Няма какво да ме молиш. Нито да ми благодариш. Исках да ти го съобщя лично. Нищо не става с уравненията.

— Не става с какво…?

— Съществува празнина, в пространството между изключването на механизъма за спане на преембрионично генетично ниво и същата процедура, но след като мозъкът е достигнал приблизително осемдневно развитие, която не може да бъде преодоляна. Причините са колкото очевидни, толкова специфични и непреодолими — от биологична гледна точка. Причини, здраво вкоренени и неразривно свързани с онези генетични текстове, където се съхраняват най-важните регулаторни функции. Повече подробности са излишни. Изводът е, че никога няма да можем да превръщаме спящите в неспящи. Никога! Нито Уолкот, нито супер мозъците в Убежището са в състояние да решат тази задача. Уолкот лъже.

— Но аз… не разбирам.

— Измислил е всичко. Нагласил го е, при това достатъчно добре, за да заблуди, поне за известно време, някои от най-добрите изследователи в тази област. Но всичко е една голяма фалшификация и Уолкот много добре знае, че последната крачка не може да бъде направена. Дошъл е при теб с измислената история за открадването на документи му, и сега Убежището понася удари, а Дженифър ще бъде съдена за убийство. И всичко това е заради една лъжа.

— Но защо? — все още не можеше да повярва Лейша.

— Не знам. Знам само, че е лъжа е, и толкоз. Ей, чухте ли там — от пресата? Лъжа!

Лейша заплака.

— Успокой се, мъничката ми. Какво да се прави, създанията не могат да надминат своя създател. Не могат и това си е. Така е предопределено. — Сетне продължи с променен глас: — Лейша, искам да го унищожиш. Уолкот. Той е мошеник, който продава фалшиви лекарства на умиращите. Дай го на вълците, момичето ми.

— Ще го направя — отвърна Лейша, но въобще не мислеше за Уолкот. За един кратък миг завесата пред очите й се вдигна и вече знаеше кой е извършил кражбата, как и защо.

13

Джордан отключи вратата на апартамента. Беше 4:30 сутринта.

В коридора го чакаше Лейша Камдън с нейните трима телохранители.

— Лейша? Какво…

— Тръгвай с мен! Бързо! Сигурна съм, че Хоуки знае за присъствието ми тук. Отиваме във вашата фабрика.

— Но аз…

— Казах да побързаш!

Джордан искаше да й обясни, че не възнамерява да ходи във фабриката — нито сега, нито когато и да било. Че е скъсал с Хоуки, и че е прозрял колко ниски са целите, които си е поставил. Но Лейша махна нетърпеливо с ръка и той осъзна, че сега не е време за излишни разговори.

— След миг съм готов.

На покрива, където имаше малък паркинг за автомобили и скутери, ги очакваше петместен самолет със сгъваеми крила. Именно самолет — Джордан го огледа учуден. Беше истинско произведение на изкуството. А пасажерската кабина се оказа доста широка и уютна.

— Добре, Лейша. Слушам те. — За какво е всичко това?

— Хоуки е убил Тимъти Херлингър.

Джордан замръзна. Стори му се, че вече е чувал това — отговорът сякаш отдавна се бе спотайвал вътре в него.

— Той е измислил целия план — добави Лейша.

— И сега си доволна — чу гласа си Джордан.

Тя го погледна изненадано. Тримата телохранители седяха неподвижно отзад. Беше надникнал в душата й. Да, тя наистина беше доволна. Че е Хоуки, а не някой неспящ. Че Убежището не носи никаква вина.

— Слушам те.

— Ретиновият отпечатък съвпада с този на Стела Бевингтън. Хоуки сигурно го е взел на онова парти у майка ти, по случай рождения ден на Бек. Помниш ли — той те принуди да го поканиш? Сигурно тогава е откраднал и приставката от колата на Стела. Микрочипът за проникване в Убежището. Стела е докладвала за изчезването, но никой не е обърнал внимание. Сметнали са, че приставката е прекалено сложна, за да послужи някому. Уповавали са се на собствената си ненадмината гениалност. Хоуки е наел Уолкот и Херлингър да се представят за такива, каквито не са. Измислил е всичко, нагласил го е до последната подробност. Накарал е глупаците от Убежището да проникнат в правителствените компютърни мрежи и да променят архивите. Уолкот пък съобщи за кражбата и така ударът попадна право в целта.

Малкият самолет започна да се спуска над пустинята, която заобикаляше фабриката.

— В един момент Херлингър решил да се откаже. Страх, или пробудила се съвест, кой знае? Заявил им, че ще ги разкрие и Хоуки му видял сметката.

— Щом смяташ, че Хоуки следи всяка твоя стъпка, защо идваме тук? Да не мислиш, че е оставил някакви улики?

— Глупости. Няма да има никакви улики.

— Тогава какво ще търсим?

Тя не отговори.

Приземиха се недалеч от вратата. Очакваха ги, защото портиерът само им махна да влизат.

Хоуки също ги чакаше — на вратата на кабинета си. Хоуки лъжецът. Интригантът.

Хоуки убиецът…

— Госпожице Камдън…

Лейша пристъпи към него. Имаше решителен вид.

— Вие сте убиецът на Тимъти Херлингър.

— О, не — засмя се той. — Ни най-малко.

— Да, вие сте го извършили. Накарали сте Уолкот да ми пробута онези фалшиви изследвания, за да раздухате омраза към Убежището. А след това, когато ви се е открила възможност да ни обвините и в убийство, сте премахнали Херлингър.

— Не разбирам за какво говорите — въздъхна Хоуки.

— Направили сте го за да увеличите печалбата на фабриката. Но това е само едната страна. Печалбите ви и без това нарастват заради движението. Истинската причина е, че вие сте спящ и винаги ще си останете такъв — вие сте един от онези, които ни мразят, защото не могат да бъдат като нас.

Шията на Хоуки взе да се покрива с червенина. Очевидно не бе очаквал да чуе точно това.

— Лейша… — рече Джордан.

— Няма страшно, Джорди. Телохранителите ми са професионалисти, в самолета има проследяващо устройство, а и целият този разговор се записва — което е известно и на господин Хоуки. Няма никаква опасност. Както и за вас — обърна се тя към Хоуки. — Нищо не може да бъде доказано. Нито вашата вина, нито тази на Дженифър. Отпечатъкът е от Стела и вие го знаете, нали? Както и че това рано или късно ще се разбере. Знаехте, че процесът ще бъде прекратен и никой няма да бъде осъден. Но омразата се разгоря още по-силно и това бе, което целяхте.

— Дрънкате глупости, Камдън. Но все пак ще ви отговоря. Ето какво има значение за мен — той сграбчи шепа листа от бюрото и ги поднесе към лицето й. — Благодарността на хора, които преди не са имали достойна работа. А сега я имат — благодарение на мен и движението. Това е моята цел.

— Достойнство, което се основава на кражба, измама и убийство.

— Единствената кражба, за която знам, е тази, извършена от Убежището. Поне така пишеше във вестниците.

— Ах — въздъхна Лейша. — Тогава нека ви съобщя за още една кражба. За да ме разберете. Вие откраднахте нещо много по-ценно — откраднахте го от сестра ми Алиса, от моята приятелка Сюзън Мелинг и от всички други спящи, които вярваха в перспективите на удължения живот и нарасналите възможности, идващи с премахването на съня. Тази вяра им даваше надежда, че бъдещето ще е по-добро. Те ни завиждаха за това, което имаме, без ние да сме го избирали. А вие… вие им дадохте надежда, пробудихте я в душите им и после я унищожихте. Откраднахте им най-важното нещо, което са имали. И най-скъпото. Не сте обрали онези, които ни мразят, защото те не знаят какво е надежда. Взехте я само от честните хора.

— Красиви приказки, Камдън. Нищо повече. Защо не започнете да пишете текстове за коледни картички?

Лицето на Лейша остана непроницаемо. Тя се обърна да си върви и едва сега Джордан видя колко малко е очаквала от тази среща. Не беше дошла тук за да промени Хоуки, нито за да изпита силата на гнева му.

Никой не заговори, докато малкият самолет се вдигна във въздуха. Едва тогава Джордан наруши тишината.

— Заради мен беше, нали? За да видя какво представлява.

Лейша постави ръката си върху неговата. Пръстите й бяха студени.

— Да, Джорди, прав си. Заради теб и никой друг. Мислех, че има още нещо, но съм грешала. Само ти, ето какво имаше значение.

* * *

— И никога ли вече няма да се върнем на Земята? — попита Найла.

— Миличка, та това е само орбитална станция — усмихна се Дженифър. — Не е някоя далечна планета. А и ще е готова чак след пет години. Можеш да слизаш долу всеки път, когато пожелаеш. И когато имаш работа. Важното е, че там ще си бъдем само ние. Съвсем отделени. Нашето общество.

— Това законно ли е? — попита Найла.

Дженифър се надигна и оправи гънките на своята снежнобяла абая.

— И да не е, ще стане. Заради вас и децата, които ще дойдат след вас. Законно, солидно и безопасно.

— Мамо… — произнесе Рики и млъкна.

— Да, миличък?

Той я погледна и по мъничкото му лице пробяга сянка. Каквото и да искаше да каже, бе решил да го задържи за себе си. Дженифър се наведе и го целуна. Целуна и Найла и тримата поеха към къщата. Реши да остави другото за после, да им го разкрива малко по малко, да им обяснява подробно всяка стъпка. По-късно. Сега е времето на плановете.

Време да поемат по нов път.

Книга трета
Мечтатели
2075 г.

14

Сутринта на своя шейсет и седми рожден ден Лейша Камдън седеше в креслото в апартамента си в Ню Мексико.

Погледна краката си — бяха стройни, с изпъната кожа, без намек за подкожна тлъстина. Стана й смешно. Божичко, на тези години да си разглежда краката! И кога бе започнала да обръща внимание на тези неща? А може би търсеше следи от остаряване? In memoriam bipedalis.[1] Не, сигурно е много уморена. И все пак, не е ли смешно? Сякаш е на шестнайсет и сега открива света.

— Какво толкова смешно има? — попита Стела от вратата. — Хайде, репортерът вече те очаква в гостната.

— Дошъл ли е?

— Да, подранил е май. Представи си само заглавието във вестника: „Когато те са на триста, нас отдавна няма да ни има“, или нещо такова. Побързай.

— Кажи му, че идвам. Поднеси му кафе. Дай ми малко време, искам да видя как е Алиса.

Стела изсумтя недоволно и излезе. Алиса току-що се бе събудила. Седеше на крайчеца на леглото и сестрата изхлузваше нощницата през главата й.

— Лейша — произнесе тя прегракнало. — Честит рожден ден.

— Исках да те изпреваря.

— Жалко. Шейсет и седем години!

— Да — кимна Лейша и двете жени се изгледаха. Лейша — стройна, облечена с елегантни панталони и пуловер и сестра й — подпряла се немощно на съсухрената си, жилеста ръка.

— Честит рожден ден, Алиса.

Лейша се наведе, целуна я по челото и забърза към гостната, където я очакваше репортерът.

Остана изненадана от вида му — беше млад, почти на шестнайсет, издокаран в последна тийнейджърска мода — издути като балон бермуди и полупрозрачна найлонова блуза с червени, сини и зелени пискюли. Седеше надуто във фотьойла, докато Ерик и Сет танцуваха около него и свиреха доста фалшиво с дървените си свирки. Лейша помоли пра племенниците си да излязат. Сет й отвърна с усмивка, но Ерик се намръщи и дори й хлопна вратата.

— За коя новинарска мрежа казахте, че работите, господин… Каваноу?

— Всъщност… за училищната — отвърна момчето и се изчерви. — Не казах на вашата… секретарка, защото инак нямаше да ми определи час.

— Че защо не? Това няма значение. Да започваме, а?

Беше по-делови, отколкото можеше да се предположи. Личеше си, че за първи път разговаря с неспящ. По лицето му се четяха любопитство и нервност, но всичко в рамките на добрия тон. Нито капчица завист или стаени мисли.

— Мама ми каза, че в началото било различно. Всички ви мразели. Най-вече пролите и дори някои от нашите — от лайфаджиите. Вярно ли е?

— А ти мразиш ли ни?

Въпросът го завари неподготвен.

— Ами… защо ми е да ви мразя? Искам да кажа, пролите вършат черната работа, а вие, неспящите, сте нещо като свръхпроли. Ние пък, лайфаджиите, само се наслаждаваме на резултатите. Живеем си живота. Да ви кажа правичката, би трябвало нас да ни мразят.

— Има ли проли във вашето училище?

— Не-е. Те си имат техни училища.

Той погледна Лейша, изненадан, че не е запозната с толкова прости неща. И то във време, когато и първолаците знаеха, че обществото им е разделено на три слоя. „Лайфаджиите“, близо осемдесет процента от населението, бяха като някогашните, отдавна изчезнали аристократи — щастливи в своята осигуреност и лишени от потребността да работят. Над тях — или отдолу — в зависимост от гледната точка — бяха пролите, генетично усъвършенствани спящи, които движеха икономиката и политическата машина. Всъщност пролите само управляваха, а истинската работа се вършеше от роботи. И накрая неспящите, почти невидими за обществото зад непроницаемите стени на своето Убежище, които бяха досадна подробност за лайфаджиите и стаен враг за пролите. Всичко това благодарение на изобилието от евтина Я-енергия, захранваща автоматизираните заводи и фабрики. Една чисто американска система, съчетаваща умело демокрация с материализъм, посредственост с ентусиазъм, власт с илюзия за управление отдолу.

— Кажете ми, господин Каваноу, какво правите вие и приятелите ви по цял ден?

— Да правим? — той изглеждаше шокиран.

— Ами да. Днес, например. Като приключите с интервюто, какво ще правите?

— Ами… ще прескоча до училище да оставя записа. Предполагам, че учителят ще го вкара в училищната мрежа. Ако пожелае.

— Той лайфаджия ли е или прол?

— Лайфаджия, разбира се… После може да се потренирам да чета, докато затворят училището. Знаете ли, почти мога да чета. Не съм много добър, а и какъв е смисълът да се учиш на едно толкова безполезно нещо. Но мама ме кара… След това ще има състезание със скутери. Уговорили сме се да идем с едни приятели…

— А кой плаща за провеждането на състезанието?

— Кати Милър. От организационния комитет. Тя е прол — довърши с нескрито презрение той.

— Естествено.

— Довечера ще има купон у едно момче от нашия клас. Ако искам, мога да ида и на виртуална холовизия, казват, че премиерата била жестока!

— Как се казва?

— „Тамара от марсианските морета“. Вие няма ли да я гледате?

— Може и да погледам. — Тамара, морета, глупости. Мойра, една от дъщерите на Алиса, бе емигрирала на Марс. — Всъщност знаете ли, че на Марс няма морета?

— Ами? — учуди се той. — Все едно, а като свърши купонът ще заведа някъде мацето си да го чукам. Сетне ще ида да видя старците — те ще са на танци. Госпожице Камдън, защо се смеете?

— А, нищо. Сетих се, че някогашните аристократи едва ли са имали толкова натоварени програми.

— Е, аз съм лайфаджия — заяви гордо момчето. — Ей, чакайте, нали трябваше да задавам въпросите. Та, за тая ваша фондация… как се казваше? Какво прави тя?

— Пита просяците защо са такива и осигурява средства за онези тях, които не желаят да бъдат.

Момчето я погледна объркано.

— Ако вие, например, поискате да станете прол, моята фондация ви намира ново училище и всичко, което е необходимо за промяната.

— Че защо ми е да го правя?

— Да, наистина? Но някои хора го правят.

— Не и някой, който познавам — заяви решително момчето. — Още един въпрос. Защо създадохте тази фондация?

— Защото — отвърна замислено Лейша, сякаш отговаряше на друг, — силните го дължат на просяците. Защото обществото е по-скоро предположение, отколкото резултат и само като даваме на непродуктивните равна част от достъпа до красотата, ще изпълним дълга си пред просяците в Испания.

Момчето, естествено, не разбра нито дума. Не я попита, не поиска разяснения, от каквито не се нуждаеше. Изправи се и й кимна.

— Е, май това е всичко. Учителят рече, че четири въпроса са предостатъчно. Благодаря ви, госпожице Камдън.

— И аз ви благодаря — тя се надигна, пресегна се и го хвана на ръката. — Задето ми отговорихте на въпросите. Ще ми отговорите ли на още един?

— Що не?

— Ако учителят пусне интервюто по мрежата, всички ли ще го гледат?

Той отмести поглед, очевидно не искаше да я обиди.

— Всъщност някой от вас гледа ли я тази училищна мрежа? Която и да било новинарска мрежа?

— Но, разбира се! Ето, моите родители например! Инак откъде ще знаят кои проли ще гласуват за нас?

— Аха — кимна Лейша. — Американската Конституция в действие.

— Догодина е триста годишнината — продължи важно момчето, но това изчерпа знанията му. — Аз да си вървя, значи.

* * *

Високо в орбита над Тихия океан, Съветът на Убежището избухна в спонтанни аплодисменти.

Четиринайсет мъже и жени седяха около полирана метална маса с форма на стилизирана двойна спирала в купола на Съвета. Пластостъклен прозорец, монтиран половин метър над пода, обхождаше купола, като на равни интервали се пресичаше от метални подпорни обръчи. Самият купол бе разположен в максимална близост до единия край на цилиндричната орбитална станция и поради това гледката от заседателната зала периодично се променяше. На „север“ се простираха земеделските площи, покрити с вълни от други прозрачни куполи, оформящи гънката на хоризонта, който чезнеше в замъгления небосвод. На „юг“ бе космосът, необятен зад относително тънкия слой въздух, отделящ купола на Съвета от орбиталния цилиндър. На „север“ беше топъл и слънчев „ден“ и слънчевите лъчи заливаха орбиталната станция през издължените, прозрачни прозорци на секциите, на „юг“ цареше безкрайна нощ, изпълнена тук-там с трепкащи звезди и една потискащо грамадна Земя. Неравните извивки на заседателната маса и завинтените за пода кресла напомняха, че присъстващите осем съветника висят под звездите с крака, обърнати към слънцето.

Дженифър Шарифи, несменяем президент на Съвета, седеше с лице на север, където беше слънцето.

Тя заговори, с блещукащо в очите й задоволство:

— Съдейки по компютърно томографските мозъчни изследвания, биохимичните анализи, спиналните картографски проучвания, и разбира се, ДНК-разчитанията, успехът е недвусмислен. Настоявам да се изкаже служебна благодарност на д-р Толивери и д-р Клемент. А също така на Рики и Хермион. — Тя награди с топла усмивка сина си и жена му.

— Не може ли да видим бебето? — попита нетърпеливо съветник Виктор Лин. — Естествено, като спазваме всички хигиенни изисквания.

— Разбира се — кимна съветничката Луси Еймз и се изчерви. Беше само на двайсет и една, родена на станцията и малко се притесняваше.

— Може — притече й се на помощ Дженифър. — Но първо искам да ви припомня какво всъщност сме постигнали. Става въпрос за нов етап на генетични изменения, преодоляващи немалко задръжки, с които сме привикнали. Ако искаме да запазим преднината пред спящите от Земята, длъжни сме да проучваме всички възможни способи за осигуряване на надмощие. За съжаление, нерядко това изисква да се плаща определена, макар и малка цена.

Речта й върна всички към реалността. Осемте съветника — подбрани на лотариен принцип, — които, за разлика от Шарифи, не контролираха 51 процента от финансите на Убежището и следователно също толкова от гласове на Съвета, се спогледаха. Шестимата постоянни консули — Дженифър, Рики, Хермион, Найла, съпругът й Ларс Джонсън и мъжът на Дженифър — Уил Сандалейрос — продължаваха да се усмихват лъчезарно. Всъщност, с изключение на Хермион.

— Донесете бебето — нареди й Дженифър. Хермион излезе. Никой не проговори, докато не се появи отново с вързоп в ръце.

— Това — обяви Дженифър — е Миранда Серена Шарифи. Нашето бъдеще.

Хермион положи бебето върху заседателната маса и разви жълтото покривало. Миранда бе на десет седмици. Имаше бледа кожа, без характерната розовина, а косата й беше гъста и черна. Тя огледа заседателната зала с блеснали черни очи, които й изпъкваха в орбитите и се стрелкаха неспирно, неспособни да останат на място. Дребното, силно телце постоянно се гърчеше. Мъничките юмруци се разтваряха и свиваха толкова бързо, че беше невъзможно да се преброят пръстите. Бебето излъчваше огромна жизненост и прекомерно напрежение.

Еймз притисна устата си с ръка.

— На пръв поглед — заговори Дженифър с преднамерено спокоен глас, — ще ви се стори, че Миранда страда от заболяване на нервната система или е със симптоми на амфетаминово предозиране. Но случаят е съвсем различен. Мозъкът й функционира със скорост три, до четири пъти по-висока от нашите. Тя притежава завидни запаметяващи способности и също възхитителна способност за концентрация. Цената, която — както сами виждате, трябва да плати, се изразява в засягане на двигателния контрол. Генните заложби на Мири включват висок интелект, но именно промените в нервната система ще й позволят да използва своите способности по начин, който все още не сме в състояние да предскажем. Нека ви напомня, че това бе единственият път да се избегне така наречената интелектуална празнина, характерна за децата на свръхинтелигентни родители. Просто осигурихме нова платформа, от която да стартира развитието.

Някои в залата кимнаха, но Найла и Рики седяха със сведени погледи. Съветник Еймз продължаваше да разглежда бебето с разширени от ужас очи.

— Миранда е първата — обясняваше Дженифър. — Но не и последната. Ние, в Убежището, представляваме най-добрите мозъци в Съединените щати. Наш дълг е да запазим това предимство. Заради собственото ни оцеляване. Не бива да храните илюзии за просяците на Земята. Рано или късно те ще надмогнат късогледата си политика по отношение на гениите изменения и отново ще тръгнат да се съревновават с нас. Не бива да спираме, нито да се успокояваме от успехите си. Трябва да се възползваме от всички преимущества, които ни дават генетичните технологии…

Уил Сандалейрос положи ръка на рамото й. За миг Дженифър го изгледа с гневен блясък в очите, но после се усети и се усмихна.

— Какво — пак ли държах реч? Съжалявам. Знам, че всички вие разбирате не по-зле от мен каква трябва да е политиката на Убежището.

Неколцина от присъстващите също си позволиха да се засмеят, но останалите все така се споглеждаха обезпокоено. Съветник Еймз не откъсваше очи от конвулсивно-потрепващото създание на масата. Хермион забеляза погледа й и побърза да го увие в пелените. Но дори под два дебели слоя се виждаше как треперят малките му ръчички. По края на пелените бяха бродирани бели пеперуди и тъмносини звезди.

[1] В памет на двукраките (лат.) — Б.пр. ↑

15

Първото, което си спомняше Мири, бяха звездите.

След това Тони.

Споменът за звездите беше свързан с баба. Тя я водеше до изпъкналия прозорец, зад който имаше само непрогледен мрак и безброй малки, сияещи точици. Докато ги разглеждаше, една от тях остави диря през тъмнината.

— Метеор — обясни баба й и Мири протегна пръстчета да докосне красивите звезди. Баба се засмя. — О, не, мъничка, те са твърде далеч за твоите ръчички. Но не и за ума ти. Запомни го от мен, Миранда.

Излишно бе да й го казва. Миранда винаги запомняше всичко, дори най-малката подробност около нея. Е, не съвсем всичко — не помнеше например времето преди Тони, въпреки че според мама и татко той се появил на бял свят цяла година след нея. Къде ли се беше дянала тази година?

Помнеше добре когато се появиха Никос и Кристина Деметриос. Скоро след близнаците дойде Алън Шефилд и после Сара Черели. Общо шестима, щъкащи из забавачницата под зорките погледи на госпожа Петерсън и на баба Шефилд. Любимата им игра бе с електродите, с които ги кичеше по главите доктор Толивери. Всички харесваха доктор Толивери, харесваха и доктор Клемент, макар да не бе тъй весел. Всъщност харесваха всичко, защото им беше интересно.

Само една прозрачна стена делеше тяхната забавачница от съседната и денем я вдигаха, позволявайки на децата от двете групи да се смесват.

Помнеше и деня, когато сложиха край на това.

Всичко започна заради Джоан Лукас — по-голяма от нея, с къдрава коса, блестяща като звездите. Веднъж Джоан я попита:

— Защо все подскачаш такава?

— Аз-з-з-з не з-з-зная — отвърна Мири. Беше забелязала, разбира се, че Тони и другите деца в нейната забавачница имаха същите трескави движения, но не и тези от съседната стая. Не и Джоан. Кой знае защо досега това не й бе правило впечатление.

— И главата ти е много голяма — продължи Джоан. Мири я опипа с ръце. Наистина й се стори по-голяма, отколкото на другите.

— Не искам да си играя с теб — викна неочаквано Джоан, обърна се и си тръгна. Мири понечи да й каже нещо, но в тоя миг мисис Петерсън пресече пътя на Джоан.

— Джоан, какъв ти е проблемът?

Джоан спря, вдигна глава и я погледна. Лицето й се изчерви.

— Държиш се глупаво — продължи мисис Петерсън. — Мири е член на твоето общество, на Убежището. Иди да си играеш с нея.

— Да, мадам — кимна покорно Джоан. Лицето й обаче остана затворено и не след дълго Мири сама се отказа да дружи с нея.

Уроци имаха всеки „ден“. Мири си спомняше и мига, когато осъзна, че компютърът не е само за гледане и слушане, а може да върши и разни неща. Например да отговаря на въпроси от типа на: какво ще има за закуска, днес кой ден сме и къде е сега тате.

Помнеше и деня, когато за първи път забеляза, че понякога и компютърът греши.

Джоан бе тази, която я накара да забележи. Двете работеха заедно, макар Мири да се дразнеше, защото Джоан бе твърде бавна — едва приключваше втората задача, когато Мири бе вече на десетата. Изглежда, и на нея също й бе неприятно да работи с Мири. Обучението течеше във визуален режим и на екрана се появи поредната задача: „кукла — пластмаса — бебе?“

— М-м-мой ред! — рече Мири и написа „бог“. Върху екрана се появи навъсено лице.

— Грешка — отбеляза с нескрито задоволство Джоан.

— В-вярно е — настоя Мири. — К-к-компютърът греши!

— Сега ще се изфукаш, че знаеш повече от него.

— „Б-бог“ е правилният отговор. С-само че е ч-ч-четири връзки по-нататък!

Макар и неохотно, Джоан трябваше да признае, че е заинтригувана.

— Какви четири „връзки“? Няма никакви връзки в тази задача.

— Н-не в з-задачата — запелтечи Мири и млъкна. Не знаеше как да го обясни, особено на Джоан, макар всичко да беше пред очите й. В този момент се появи мисис Петерсън.

— Проблем ли има, момичета?

— Мири сбърка отговора, а сега се заяжда — побърза да каже Джоан.

Госпожа Петерсън погледна екрана и коленичи до децата.

— И как според теб е правилно? — обърна се тя към Мири.

— Отговорът е четири връзки п-по-надолу, г-госпожо П-петерсън. В-в-вижте: „к-к-ккуклата“ е играчка, първата в-връзка е от к-кукла към иг-г-грачка. Иг-г-грачката се свързва с „п-п-представа“, к-к-както си п-п-представяме например, че п-п-падащата звезда е истинска з-з-звезда. Следователно с-с-следващата в-в-връзка отива към „п-п-падаща звезда“. З-з-за да с-се п-получи к-картината. — Беше й невероятно трудно да произнесе толкова много думи. — А п-п-падащата звезда е м-метеор, но без да си го п-представяме, и така в-връз-ките станаха четири.

— Продължавай, Мири — кимна заинтригувана госпожа Петерсън.

— П-после идва „п-пластмаса“. П-първата връзка води към „създавам“. Т-т-така трябва, з-защото „играчка“ ни от-тведе при „п-п-представа“.

Чудеше се как да им обясни, че в действителност връзките са част от обща, по-голяма и по-сложна схема, която й беше лесно да види, но не и да предаде с думи.

— От „създ-давам“, р-разбира се, п-получаваме „хора“, з-защото хората създават предметите. Следващият р-ред в тази в-връзка е „общество“, а п-последният т-трябвва да е „орб-бит-тална станция“, з-за да се п-получи изравняване на к-крайните р-редове: м-метеор — орб-бита.

— Чудесна аналогия — похвали я госпожа Петерсън. — Понятието „метеор“ действително има връзка с „орбитална станция“, при това две — една естествена, без човешка намеса, и втора — предизвикана и създадена от хората.

Мири не беше съвсем сигурна какво точно иска да каже госпожа Петерсън, затова пък забеляза, че Джоан изглежда объркана и дори малко изплашена. Реши да продължи посмело.

— С-стигаме до „б-бебето“ — п-първата в-връзка е „малко“, к-което ни води до „п-пазя“, к-както аз пазя Тони, защото е по-малък от м-мен и м-може да се нарани. След това в-връзката ни в-води до „общество“, което п-пък з-защитава хората, които са и четвъртия ред. А като обърнем н-наопаки, „пластмасата“ се с-свързва с „орбитална“, п-понеже голяма ч-част от нашата с-станция е н-направена от п-пластмаса.

— Да, но в края на задачата ти написа „бог“ — каза госпожа Петерсън.

— Д-да — кимна Мири, щастлива, че госпожа Петерсън я разбира. — З-защото орбиталната станция е с-създадено общество, д-докато метеорът е само к-къс скала, и съответно б-бог е планирано общество от умове, д-докато х-хората, в-всеки сам по себ-бе, си са късове к-като метеора.

Госпожа Петерсън я отведе при баба й. Наложи се Мири да обяснява всичко отначало, но този път беше по-лесно, защото баба й начерта схема. Мири се питаше как първа не се е сетила да я нарисува. Схемата й помогна да сложи всички връзки на местата им и сега всичко беше много прегледно и изглеждаше далеч по-просто, отколкото в началото.

кукла

пластмаса

бебе?

˅

˅

˅

играчка

създавам

малко

˅

˅

˅

представа

хора

пазя

˅

˅

˅

падаща звезда

общество

общество

˅

˅

˅

метеор

орбитална станция, хора

бог

Когато приключиха с обясненията и чертането, баба й потъна в дълбоко мълчание.

— Мири, винаги ли разсъждаваш по този начин? С връзки, които създават модели?

— Д-да — кимна учудено Мири. — А т-ти? Баба й избегна отговора.

— Как ти хрумна да напишеш тази прилика, която се появява четири реда по-долу?

— Вместо някоя… к-която е осем или д-десет реда? — попита Мири и баба й я зяпна втрещено.

— Не, вместо тази, която очаква компютърът. Не знаеш ли какво се иска от теб в задачата?

— А, д-да — подсмръкна смутено Мири. — Но ми е с-скучно да свързвам с-само думите от първа линия — тя видя физиономията на баба си и побърза да добави. — Е, н-не винаги.

— Аха — закима баба й. — А къде си чула, че бог е планирано общество от умове?

— К-казаха го п-по мрежата. М-мама слушаше н-нови-ните, а аз си играех.

— Ясно. Мири, ти си едно малко чудо.

— И Т-Тони също. И Н-никос, и К-Кристина, и Алън, и С-Сара. Б-бабо, а н-новото бебе на мама, и т-то ли ще б-бъде специално к-като нас?

— Да.

— А ще т-трепери ли като мен? И като Сатър? Ще яд-де ли т-толкова много?

— Да.

— И ще мисли с връзки?

— Да — кимна за трети път баба й и — Мири запомни завинаги изражението на лицето й.

16

Дженифър, Уил, двамата генетици, доктор Толивери и Блър, както и всички техни помощници, наблюдаваха съсредоточено появата на един миниатюрен свят.

На петстотин мили от тях, сред открития космос, плаваше прозрачен мехур, който постепенно се уголемяваше. Вътре в него хиляди пластични мембрани се изпъваха като раздувани от вятъра платна. Вътрешността му наподобяваше многоклетъчната структура на кошер — с миниатюрни тунелчета, килии и диафрагми, някои свързани помежду си, други разделени от порьозни или плътни стени. Нито една от тях не надхвърляше четири инча височина. Когато мехурът се разду докрай, изпълнен със стандартна смесица от атмосферни газове, под покрива на лабораторията блесна неговото триизмерно холографско изображение.

Вратичките на четирите помещения в краищата на прозрачната сфера се отвориха и лабораторните мишки се втурнаха по коридорите. Докато се пързаляха по тесните коридорчета, уплашени от усещането за безтегловност, мишлетата надаваха ужасени писъци. Върху холоизображението вместо животинките се виждаха светещи точици, следващи предначертания им от конструкторите път. Бяха дванайсет на брой. Върху екрана на една от стените криволичеха биометрични линии, отговарящи за различни техни жизнени показатели.

Мишлетата бяха оставени да тичат на воля в продължение на десетина минути. После от специален източник в атмосферата на мехура бе пуснат образец на генно мутирал организъм, далечен родственик на вирусите, за чието създаване Оливери и Блър бяха работили няколко години.

Една по една биометричните линии се изравниха с осевите и писукането, предавано в помещението чрез високоговорители, затихна. Първите три мишки издъхнаха на втората минута, останалите ги последваха с не повече от пет минути закъснение. Само няколко доживяха трийсетата минута.

Доктор Блър въведе резултатите в анализиращата програма.

— Лоша работа — произнесе той навъсено. — При подобно темпо орбитална станция като нашата ще замлъкне до час. В безветрен ден ще са нужни няколко часа, за да се справим със средно голям град на просяците.

— Твърде бавно — кимна Уил Сандалейрос. — Но все пак се доближаваме. — Той се загледа в равните, гладки линии на биометрите. — Представяш ли си, че има хора, които не биха се поколебали да използват подобно нещо.

— Просяците например — рече Дженифър Шарифи.

Никой не й възрази.

* * *

Вторникът след деня за игра се оказа празник — беше Паметен ден. Мири облече най-хубавите си дрехи — черни шорти и бяла туника — и излезе навън, за да се слее с хората, които бавно се движеха към централния площад на орбиталната станция, където в средата на просторния парк бе издигната малка платформа. Тълпата тук се сгъстяваше, но Мири и нейните приятели от новото поколение, „свръхнеспящите“, както си викаха на шега, стояха настрани от „нормалните“. Мири се оглеждаше за Хермион. Знаеше, че има бебе, но все още не бе го виждала, а и никой не можеше да й каже дали е като нея, или е нормално.

Облечена в черна абая, на трибуната се показа Дженифър Шарифи. Беше красива, по-красива дори от майка й и Найла. Лицето й издаваше безгранично спокойствие и увереност. Докато я оглеждаше, Мири се изпълни с гордост, че е нейна внучка.

— Граждани на Убежището — произнесе Дженифър и гласът й отекна надалеч. — Наричам ви така, защото макар правителството на Съединените щати да твърди, че сме граждани на тази страна, ние знаем каква е горчивата истина. Знаем също — и твърдо го вярваме, — че нито едно правителство на Земята няма право да ни определя за своя собственост. Не и такова правителство, което защитава правото на просяците да живеят и да се възползват от труда и постиженията на други.

Днес, на този Паметен за нас ден — 15 април, — ние заявяваме, че Убежището трябва само да избира свое правителство и да се радва на плодовете от своя труд. И макар да имаме това право, в действителност не ни е позволено да го прилагаме. Ние не сме свободни. Ние не сме равноправната страна, защото призивът ни за самостоятелност и реципрочност във взаимоотношенията ни с просяците е глас в пустиня. Имаме своето Убежище, благодарение на прозорливостта на нашия предшественик Антъни Индивино, но не и свободата, за която сме мечтали. Свобода, която заслужаваме напълно. Макар и без наше съгласие, вече трийсет и две години сме поставени под юрисдикцията на нюйоркската съдебна палата. За изминалия период не е отбелязан нито един случай на нарушаване на закона. Нашите граждани спазват всички правни и професионални изисквания, били те в областта на съдопроизводството, медицината, науката или финансовата сфера. Следваме неотклонно тези принципи, независимо дали живеем сред просяците, или тук — на орбиталната станция.

Но има едно изискване на просяците, което не можем да подминем с лека ръка — продължи Дженифър. — Те не работят, за да си осигурят препитанието, а вместо това разчитат на тези, които са по-добри и съвършени от тях. За да поддържа съществуването на милионите непродуктивни „лайфаджии“ от Съединените щати, Убежището, като общност, насилствено е лишавано от близо 65 процента годишен продукт — грабеж, узаконен от федералните и щатски данъчни разпоредби. Ние не можем да се борим срещу тях — не и като рискуваме самото съществуване на Убежището. Лишени сме дори от правото да се съпротивляваме. Но ние не трябва да забравяме какво значи това за нас — морално, политически и исторически. Ето защо определихме петнайсети април за наш Паметен ден — ден, в който открито заявяваме пред себе си и пред света, че сме жертва на Грабеж.

Лицето на Джоан бе подпухнало, очите й зачервени. Мири никога не я бе виждала такава. Джоан разблъска тълпата около нея, протегна й ръка и произнесе сподавено:

— Ела с мен.

— И да помним, че трябва да мразим просяците. Да помним, че ненавиждаме и неспящите от Земята, тези предатели на нашата идея, които…

— Побързай — дърпаше я Джоан. — Знаеш ли какво са направили? Мири, можеш ли само да си представиш?

— К-к-кой? К-к-какво?

— Убили са дете — ето какво!

Черна пелена се спусна пред очите на Мири. Коленете й се подгънаха и тя се отпусна на земята.

— П-п-просяците? Но к-как?

— Не просяците! Съветът! Предвождан от твоята любима баба!

В главата на Мири се смесиха мисли и връзки — преплитаха се в странни комбинации, в които нямаше никакъв смисъл. Нервната й система, съществуваща винаги на ръба на биохимичната истерия, се носеше стремително към пропастта отвъд нея. Мири затвори очи и си наложи да диша равномерно, за да възвърне поне капчица от изгубеното спокойствие.

— К-какво е с-станало, Д-Джоан?

— Мама ме извика точно преди началото на празника. Беше разплакана и почти не можеше да говори. Каза ми, че Съветът се е събирал заради нея, и че са й наредили да направи аборт. Налагало се заради резултатите от ДНК-теста, всъщност не можели да й наредят, но й го препоръчвали настойчиво.

— И п-после к-какво?

— Попитах я какъв е бил проблемът с ДНК-теста. Тя се разплака още повече и сетне ми рече, че според генните анализи бебето щяло да бъде… щяло да бъде…

Джоан също се разхълца. Мири постави ръка на рамото й, за да я успокои.

— … да бъде спящо.

Мири понечи да я хване за ръката, но Джоан изведнъж подскочи.

— И ти ли смяташ, че мама трябва да направи аборт?

Така ли беше в действителност? Мири не знаеше. В главата й се блъскаха безпорядъчни връзки: генетична регресия, прекопиране на ДНК-информация, играещи малчугани на детската площадка, забавачницата, лабораторията… просяците от Земята. Миниатюрното същество в ръцете на Джоановата майка. Спомни си за Тони, когато беше съвсем малък…

— И да не забравяме — кънтеше над тях гласът на Дженифър, — че моралът се определя от приноса на всеки към общото дело, а не от ползата, която единици извличат за себе си…

Джоан извика:

— Никога повече няма да дружа с теб, Миранда Шарифи!

Тя се затича през тълпата.

— П-почакай! — извика подире й Мири. — С-спри! И аз м-мисля, че С-съветът греши!

Но Джоан дори не я чу.

Когато се върна в стаята си, там все още нямаше никой. Мири замахна ядно с ръка, помете всички документи и дискети от бюрото, после се пъхна под него, сви се на кълбо и започна да трепери.

Два часа по-късно Дженифър я откри там, сигурно я беше чула да хленчи още от вратата.

— Мири? Излез веднага оттам.

— Н-не.

— Джоан ти е казала, че бебето на майка й ще бъде спящо и че трябва да го изостави.

— Н-не трябва! Защо да не може да живее? Т-то е съвсем нормално. И т-те си го искат!

— Родителите трябва да вземат окончателното решение. Никой друг не бива да им се меси.

— Т-тогава защо Д-Джоан и майка й п-плачат?

— Защото понякога е трудно да правиш това, което е необходимо. И защото нито една от тях не се е научила да приема неизбежното, а го прави на всичко отгоре и непоносимо. На мен също ми беше трудно да взема решение, когато се касаеше не за едно, а за пет деца от Убежището.

— З-за п-пет?

— Засега. Пет през последните трийсет и една години. Родителите на Джоан не са първите, които трябва да вземат подобно решение. Спящото дете е просяк, а съзидателните сили не приемат на гърба им да паразитират просяци. Не отричам благотворителността, но тя е за други случаи. Слабият няма морално право да изисква от силните, нито да им налага каквито и да било условия. Ние не приемаме подобно отношение.

— Н-но и спящото бебе също м-може да с-стане съзидателна лич-чност! Та т-то е напълно н-нормално!

— Да, през първата част от живота си — кимна Дженифър и седна на облегалката на фотьойла. — Но с течение на времето неговата продуктивност ще спада. При спящите тя започва едва на двайсет и рядко надхвърля петдесетгодишна възраст. През останалото време те са в тежест на обществото и срам за самите тях, защото не са в състояние да се издържат. Как мислиш, какво ще е отношението на неспящите родители към техния спящ син, когато остарее и трябва да разчита на тях? И трябва ли обществото да се грижи за подобни хора? Въпросът не е в индивида, а в принципа. Опитай да се поставиш на мястото на подобна личност, представи си живот, изпълнен със съзнанието, че във всеки един момент можеш да се превърнеш в бреме за останалите. Какво ще правиш тогава?

Мири бе принудена да се съгласи с нея.

— Най-много да се решиш на самоубийство — допълни Дженифър.

— Н-но б-бабо, все някога всички ще ум-мрем. Д-дори и ти.

— Разбира се. Само че когато това стане, аз ще бъда в края на един продължителен и продуктивен живот, изживян като пълноценен член на моето общество — Убежището. На по-малко просто не бих се съгласила. Нито пък би го сторила и майката на Джоан.

Мири потъна в размисъл. Следваше вертикалните връзки на своите разсъждения и накрая стигна до изводи, които я накараха да кимне. Дженифър беше права.

— Знаеш ли, Мири, мисля, че си пораснала достатъчно, за да ти разрешим да гледаш предавания от Земята. Досега позволявахме само на децата, които са навършили четиринайсет, но, изглежда, ти вече си узряла за подобен урок. Виж как живеят паразитите и се поучи от видяното. Между другото, те се наричат „лайфаджии“.

Кой знае защо, но Мири внезапно изпита нежелание да гледа предаванията от Земята. Въпреки това отново кимна.

— И още нещо, миличка. Дванайсет вече не е възраст, на която можеш да си позволяваш да плачеш. Учи се да посрещаш трудностите без излишни емоции. Това е урок, който трябва да запомниш за цял живот. Само така можем да оцелеем. Сълзите не помагат с нищо.

— Ще се н-науча — обеща Мири.

На следващия ден видя Джоан да се разхожда в парка. Повика я, но тя дори не извърна глава. Мири спря, но после вирна гордо брадичка и пое в друга посока.

17

Мири беше на тринайсет. Вече година, откакто й бяха разрешили да гледа предавания от Земята — както на пролите, така и на лайфаджиите. През първите няколко месеца я вълнуваха най-различни въпроси: Какво толкова интересно има в състезанията със скутери? Защо красивите млади мъже и жени от „Среднощни истории“ сменяха толкова често партньорите си? Защо жените имаха толкова големи гърди, а мъжете — пениси? Защо една конгресменка от Айова вдигаше такъв неописуем шум за парите, които друга конгресменка похарчила за нещо, след като и тя, вероятно, не харчеше по-малко обществени средства за лични нужди? А нали и двете живееха в едно общество? Защо предаванията представяха лайфаджиите — хора, които всъщност не вършеха нищо полезно — едва ли не като герои на своето време, а не казваха нито дума за истинските създатели на ценности?

С течение на времето Мири откри отговорите на тези въпроси — някои в разговори с родителите си, други, след като се порови из библиотеката. Проблемът беше в това, че те се оказаха съвсем банални. В състезанията със скутери нямаше нищо интересно. Целта бе да занимават мислите на почитателите им за известно време — докато дойде моментът за следващите състезания.

Умът й обмисляше дълги и сложни връзки, произтичащи от този въпрос, който обхващаха принципа на Хайзенберг, епикурейците, един полузабравен философски възглед, наричан екзистенциализъм, константата на Раволи за периферните дразнители, епилептичните атаки в така наречения „ясновидски“ център на главния мозък, социалната демокрация, свойствата на обществения организъм и дори басните на Езоп. Всичко това бе далеч по-интересно от телевизионните предавания, които го бяха предизвикали.

Същото важеше с не по-малка сила и за останалите въпроси, които си бе задавала. Политическите организации и преразпределението на обществените блага зависеха от един крайно нестабилен баланс между гласовете на лайфаджиите и реалната власт на пролите, възникнал в резултат от случайната социална еволюция, а не като следствие на строго прилагани принципи на планиране.

Нито веднъж, в нито една програма не стана дума за радостта от опознаването на природата, за нови научни открития — стига да не засягаха пряко благосъстоянието на населението. Никой вече не се наслаждаваше на сложни музикални произведения, като тези, на които се бе натъкнала в библиотеката — Бах, Моцарт. Нямаше и повей от идеите, които така обичаха да обсъждат двамата с Тони.

Само след шест месеца Мири загуби интерес към предаванията от Земята.

Едно нещо обаче се промени. Напоследък Дженифър бе доста заета в лабораториите и с възпитанието на Мири се зае баща й. Но не го биваше много в точните отговори. Оправдаваше се с това, че бил напуснал Земята още като малък — едва на десет години — и не познавал живота там. Когато му се налагаше да свърши нещо долу, прибягваше до услугите на посредник на име Кевин Бейкър.

Мири познаваше Бейкър, човек отдаден изцяло на работата и усъвършенстването на сложна мрежа от бази данни. Беше скучен, дори малко го съжаляваше, задето трябва да живее сред просяците, вместо да допринася със своя труд в полза на обществото.

На нейното общество!

Оставаха й само две години, за преди да я приемат за равноправен член на Съвета.

* * *

— Сега — каза Уил Сандалейрос.

Дженифър се наведе напред, загледана в триизмерното изображение. На около хиляда мили в открития космос, неговият прототип вече се изпълваше и раздуваше, освобождавайки притиснатите тунели за поредната порция опитни мишки. Микропредавателите, прикачени на вратлетата им, изпращаха данни за нормално състояние на биоконстантите им. Само след няколко минути светещите точици, съответстващи на обречените животинки, се разпръснаха равномерно из вътрешността на сферата, която притежаваше сложна топографска структура, математически съответстваща на град Вашингтон.

— Готови — произнесе доктор Толивери. — Пред стартово броене: шест, пет, четири, три, две, едно, старт!

В атмосферата бяха освободени малка порция мутирали вируси. Въздушните течения, отговарящи на ветрове със скорост пет мили в час, понесоха невидимите частици в северозападна посока. Температурата в сферата засега оставаше постоянна. Дженифър погледна биометричните индикатори на съседната стена. Само след три минути всичките сочеха липса на жизнена активност.

— Да — кимна Уил. — Това е.

Беше усмихнат.

Дженифър също кимна.

— Чудесна работа — рече тя на Толивери, Блър и останалите трима лаборанти. — Вече сме готови за следващата фаза.

— Да — каза Уил.

— Започнете преговорите за закупуване на орбитална станция Кагура. Използвайте Кевин Бейкър, но не му разкривайте крайната цел.

Нищо по лицето на Уил Сандалейрос не издаваше, че знае за този план и че дори го е обсъждал с жена си още преди години. Сияещите му очи му не се откъсваха от плоските линии на биометрите.

* * *

— Съветът на Убежището има честта да посрещне своя нов член — Миранда Серена Шарифи — произнесе с официален тон Дженифър. Всички се надигнаха, ръкопляскайки. Миранда седна на стола, който й бяха отредили. Беше съвсем нов, кожената му тапицерия блестеше.

Всички я гледаха усмихнати, но въпреки това тя се чудеше дали не й завиждат за успеха — поне мъничко?

— Чака ни напрегнато заседание — припомни им Дженифър. — Първо, съветник Дрекслер ще ни запознае с финансовия отчет.

След него изслушаха доклада на земеделския отдел, както и тези от юридическия, правния и в заключение — от медицинската служба. Накрая Дженифър отново взе думата:

— Още един допълнителен въпрос към медицинския доклад, който предпочетох да бъде обсъждан отделно. Повечето от вас вече знаят за аварията. За останалите ще преразкажа накратко: Табита Селенски, монтьор, пострадала от токов удар, докато работела в един от енергийните кладенци в шести сектор. Изгарянето е от висока степен, но, макар и бавно, раната се възстановява. За съжаление не може да се каже същото и за мозъчните увреждания — там лекарите не дават надежда за каквато и да било регенерация. Невъзможно е да се възстанови предишната личност, липсват дори най-първични рефлекси… Ще се нуждае от постоянни грижи, включително и такива като преобличане, смяна на бельото, измиване, хранене. С други думи, тя никога вече няма да е продуктивен член на нашето общество.

Дженифър плъзна поглед по лицата на присъстващите. Думите бяха излишни — ставаше въпрос за едно безпомощно и безполезно същество, което ще е в тежест на всички.

За просяк!

— Някога, на Земята, познавах една жена — продължи Дженифър. — Тогава бях съвсем малка. Беше приятелка на мама. Тя имаше дете с тежко заболяване на нервната система. Като част от неговото „лечение“, майката трябваше часове наред да размахва ръце и крака пред детето, да пълзи и да издава различни звуци с надежда, че ще въздейства върху определени, трайно потиснати мозъчни центрове. Лекарите й казаха, че трябва да го прави по шест часа всеки ден. Между сеансите естествено се налагаше да преоблича и храни детето, да го мие, да изсмуква изпражненията от червата му и всичко останало. На времето тази жена беше прекрасна пианистка, но бе принудена да забрави увлечението си по музиката. Когато детето навърши четири години, лекарите добавиха нова група упражнения, отнемащи допълнително време. Жената продължаваше да следва всички напътствия, но с течение на времето бе завладяна от нарастваща апатия и нежелание дори да се прибира вкъщи. Същото, изглежда, важеше и за нейния съпруг, който един ден я напусна. Накрая майката застреля детето и себе си и така приключи тази тъжна история.

Дженифър направи пауза и вдигна един лист от бюрото.

— Получихме молба от съпруга на Табита, който настоява да бъдат прекратени страданията на неговата съпруга. От нас се иска да вземем решение. Сега.

Съветник Лети Рюбин, млада жена с ъгловато лице, скочи развълнувано от мястото си.

— Табита все още може да се усмихва, дори реагира по малко. Когато й заговорих, видях как трепват краищата на устните й! Тя има право на живот, какъвто и да е той!

— Детето на моята приятелка също можеше да се усмихва — рече Дженифър. — Въпросът е, имаме ли право да жертваме нечий друг живот, за да се грижим за нея?

— Това няма да е саможертва! Ако разделим грижите между много хора и направим график — например с двучасови дежурства, на никой няма да му натежи.

— Става дума за принципа — намеси се Уил Сандалейрос. — За това, че слабите не бива да налагат своята воля върху силните — дори, когато тя се поражда от собствената им безпомощност Просякът няма право да се разпорежда с плодовете от труда на този, който създава. Ние не признаваме, че сме морално задължени към слабите.

— Сандалейрос, опомни се — произнесе съветник Джеймисън. — Говорим за човешки живот! За член на нашето общество. Нима не дължим подкрепа на всеки, който е изпълнявал съвестно социалните си задължения?

— Аз пък ще ви попитам докога един гражданин е член на нашето общество? Естествено, докато внася своя дан в неговото развитие. Ако някой от клиентите на вашата застрахователна компания престане да си плаща задълженията, няма ли да го изключите?

Джеймисън млъкна. Вместо него се обади Рюбин.

— Не можем да сравняваме обществото с някаква си компания. То значи много повече за всички нас!

— Това, което означава — прекъсна ги с нетърпящ възражение глас Дженифър — е, че Табита Серенски не би желала да е бреме на своето общество. Ако наистина вярва в принципите, които проповядваме, съществуванието на просяк в едно съзидателно общество ще й е чуждо. Ако пък не следва тези принципи, значи няма право да бъде член на същото това общество.

Мири не можеше да откъсне поглед от нея. Никога не я бе чувала да говори толкова разпалено. Логиката й беше безупречна, само дето касаеше нещо, което — според Мири — не биваше никога да обсъждат тук.

Ставаше дума за убийство.

За убийството на Табита Селенски.

Не бе усетила, кога се е изправила на крака. Всички погледи бяха вперени в нея. В ума й се блъскаха мисли, странни асоциации, далечни връзки. Хариджан.[1] Проскрипт.[2] Светата инквизиция. Кристалнахт.[3] Гулаг.

— В-всяко об-бщество, р-разделено в основните си п-принципи, рано или к-късно ще се саморазруши.

— Което значи, че не бива да се разделяме на можещи и паразити.

— Н-не т-това исках д-да к-кажа.

Спорът продължи още пет часа. Накрая гласуваха — девет срещу шест — че Табита Селенски трябва да напусне станцията и да бъде преместена на Земята, където ще бъде сред свои.

Стига да се съгласи и нейният съпруг.

Мири гласува с малцинството. Също и баща й — за нейна изненада. Едва дочакала оповестяването на резултатите, тя се втурна към Тони. Искаше да сподели час по-скоро всичко с него.

На следващия ден Табита Серенски издъхна от свръхдоза обезболяваща инжекция. Беше разпространен слухът, че го е направила сама и по свое желание, но Мири не вярваше на това. Ако Табита бе в състояние да се грижи за себе си, Съветът щеше да гласува иначе. В действителност тя бе само едно безпомощно растение.

Нали така бе казала Дженифър?

[1] Най-низшата каста в индийското общество — Б.пр. ↑

[2] Правилно — Proscriptio (лат.) — в Древния Рим, списък на обявените извън закона граждани — Б.пр. ↑

[3] Или още Нощта на счупените стъкла — на 9 ноември 1938 г. щурмоваците атакуват множество еврейски магазини в Германия — Б.пр. ↑

Книга четвърта
Просяци
2091 г.

Никой не е достатъчно добър да заповядва на друг, без негово съгласие…

Ейбрахъм Линкълн, Пеория,

16 октомври 1854 г.

18

Двайсет и първият конгрес на Съединените щати отчете годишен търговски дефицит, надхвърлящ шестстотин процента и показващ неимоверен ръст през последните десет години. Федералният дълг се бе утроил само за една година, а общият вътрешен дълг доближаваше двайсет и шест процента.

Благодарение на евтината Я-енергия, от която — според завещанието на самия Кензо Ягаи — имаха право да се възползват предимно американски фирми — Америка бе преодоляла най-тежката финансова криза от края на предишния век. Докато останалите страни се бореха с хроничния недостиг на средства, американците бяха преустроили икономиката си изцяло върху принципите на Я-енергията, съсредоточавайки всички усилия в производството на съответните енерго потребители. Американски бяха орбиталните станции, които кръжаха около Земята, американски фирми строяха летателните апарати, дори оръжията, които се търгуваха на черния международен пазар, бяха най-съвременно американско производство. Колониите на Марс и на Луната бяха оцелели благодарение на Я-генераторите. На Земята хиляди сложни, захранвани от Я-енергия инсталации, прочистваха въздуха, рециклираха отпадъците, затопляха градовете, подаваха енергия към автоматизираните фабрики и поддържаха неспирния информационен поток между гигантските американски корпорации, които с всяка година ставаха все по-богати, но същевременно по-алчни и късогледи — досущ като някогашните аристократи, чиито копчета се късали под напрежението на растящите им стомаси.

Но в 2080 г. срокът на патента изтече.

Международната Търговска Комисия вдигна забраната за производство на Я-енергийните приложения за другите страни. Народите, които досега стенеха под гнета на американското вето върху конструирането и масовото производство на Я-енергопотребяващи машини, отдавна чакаха този момент и бяха готови да се възползват от него. Дори бяха построили свои заводи и изпратили на обучение свои инженери и техници в американските университети. Само след десет години американците загубиха шейсет процента от глобалния Я-енергиен пазар. Търговско-обменният им дефицит се катереше с упоритостта на хималайски шерп.

Лайфаджиите не се безпокояха. За тази цел имаха избрани от самите тях конгресмени — те да се безпокоят за подобни неща. Да се ровичкат там из техните пролетарски фабрички и конструкторски бюра и да търсят решения на всички назряващи проблеми. Редовните състезания със скутери бяха по-важни от някакви скучни международни съглашения. Повече бира и разнообразна храна, повече и по-широки жилища за аристократите. А там, където ги нямаше, политиците просто не получаваха поддръжка. Нека други се потят за тяхното благосъстояние. Нали за това са изборите? От край време американците винаги са вярвали в тези принципи.

Вътрешният дефицит достигна критични размери.

Конгресът реши да вдигне данъците на корпорациите и едрите производители. Още веднъж — през 2087 г. и трети път, през 2090 г. Пролите, върху които се стовари новата данъчна тежест, започнаха да негодуват. В Конгреса течаха нескончаеми дебати, но почти никой не се интересуваше от тях — лайфаджиите си имаха своите забавления, а пролите бяха затрупани от работа.

Лейша Камдън бе една от малкото, която ги гледаше. Също и Уил Сандалейрос.

След близо два месеца спорове, в Конгреса бе прокаран нов пакет данъчни закони. Данъчните вноски достигнаха астрономични размери. А за някои сфери на производство — почти до убийствените деветдесет и два процента от размера на печалбата, при това придружени със строги ограничения върху финансирането на нови инвестиционни програми. Близо половината от засегнатите корпорации се намираха около орбитата на Убежището. Върху тях падна и най-тежката част от данъчното бреме.

Беше октомври, когато Конгресът гласува закона. Лейша, която следеше новините от дома си в Ню Мексико, погледна навън — небето над пустинята беше синьо и безоблачно.

Уил Сандалейрос написа подробен доклад и го представи на Дженифър. Докато го слушаше, очите й светеха ядно.

— Време е, Джени — приключи той. — От 1 януари започваме.

Тя кимна. Сетне погледна към холограмата на Тони Индивино, която присъстваше неизменно в кабинета й.

* * *

Мири още не можеше да престана да мисли за смъртта на Табита Серенски. Каквото и да правеше, с когото и да разговаряше, мъртвата жена неизменно изникваше сред странните и следващи някаква своя желязна логика асоциативни връзки в ума й.

Знаеше точно как е станало. Табита се бе задушила от прекомерно голяма доза наркотичен аналгетик, който е потиснал центъра на дишането й.

Спомни си, че тогава, при гласуването, не беше сама. Още петима бяха на нейното мнение. И все пак, струваше й се, че те бяха гласували по съвсем различни причини от нейните. Както и да е, Табита вече е мъртва и никой не може да я върне — дори свръх напредналите биоинженерни технологии на неспящите.

Мири надникна през широкия панорамен прозорец към покритите с прозрачни куполи полета под нея, разчертани от правите линии на снабдителните пътища. Огряно от мека, ултравиолетова светлина, Убежището й се стори по-красиво от всякога. Облаци закриваха далечния му край, където метеорологичната служба бе програмирала дъждовен период.

Убежище — (подслон, приют, остров — църква — закон — защита на личността и собствеността — баланс между правата на индивида и обществените задължения — болка — бунт — Ганди — самотен кръстоносец в море от беззаконност…). Всичко това бе Убежището. Нейното общество. Защо тогава я бе завладяло чувството, че смъртта на Табита я е захвърлила на място, където ти отказват дори правото на защита, когато пострадаш по прищявка на злата съдба. (Строга католическа катедрала, но с кръв по каменния под…)

Липсваше нещо много важно.

Но какво?

* * *

В края на октомври Алиса получи сърдечен удар. Беше на осемдесет и три. След като я изписаха, Лейша я взе при себе си и не се отделяше от леглото й денем и нощем. Даваше си сметка, че Алиса няма да изкара дълго. През повечето време сестра й спеше, а когато се събуждаше, имаше безкрайно изтощен вид, но въпреки това я даряваше с бледа усмивка. Беше унесена заради лекарствата, с които я тъпчеха. Понякога бълнуваше, спомняше си баща им или бърбореше нещо неразбрано.

Събуди се едва на третия ден, огледа се с помътнял поглед и въздъхна:

— Жива съм. И този път прескочих трапа! Няма да умра!

Дори се опита да стане, но веднага се отпусна изтощена на възглавницата.

Изправен до Лейша, Джордан извърна навлажнените си очи към прозореца.

Последния път, когато Алиса дойде в съзнание, вече я тресеше. Погледна Джордан, а после Лейша.

— Грижи се за него…

— Да, Алиса, аз…

Но сестра й вече бе склопила очи със застинало в усмивка лице.

По-късно същия ден, докато Стела и дъщерите звъняха на федералната служба и уговаряха частно погребение, Лейша се прибра в стаята си, съблече се и застана пред огледалото. Кожата й бе розова и изпъната, гърдите й, макар леко увиснали от продължителното въздействие на земната гравитация, бяха все така пълни и сочни. Косата й все още бе руса и блестяща — точно каквато я бе поръчал някога Роджър Камдън — И се спускаше около лицето й на меки къдрици. Само дето се чувстваше стара и уморена. Дали бе защото току-що нейната сестра — близначка бе умряла от старост?

Почивай в мир, Алиса.

Лейша навлече роклята, обърна гръб на огледалото и излезе да помогне на Стела с формалностите.

* * *

Мири се наведе разгневена над компютъра. Нямаше никакво съмнение в резултатите: синтетичният неврохимичен модел функционираше по-лошо от предишния. Дори от предишните два. От последните десет. Лабораторните мишки, с опрени в главите им мозъчни датчици, стояха объркани от това, което трябваше да е решение на експеримента, поставен от Мири. Най-малката от трите се предаде, легна и заспа.

— С-страхотно — промърмори Мири. Какво въобще я накара да си помисли, че от нея ще излезе биохимик? — Ч-чу-десно. П-пълен п-провал.

Асоциативни връзки за генетични кодове, фенотипове, ензими и рецепторни точки се срещаха и разминаваха в мислите й. Напразно, всичко беше напразно. Тя удари с юмрук по масата и калибриращият прибор тупна на пода. Ето че сега и той бе за калибровка.

— Мири!

Джоан Лукас стоеше на прага със сгърчено от тревога лице. Двете с Мири не си бяха продумвали от години.

— Мири…

— К-какво има, Джоан?

— Става дума за Тони. Трябва да дойдеш веднага. Той… — лицето й се сгърчи още повече. Мири почувства, как кръвта й се оттегля от тялото.

— К-какво за Тони?

— Падна. От игралната площадка. О, Мири, трябва да дойдеш…

От игралната площадка. От оста на орбиталната станция… не, това е невъзможно. Площадката е затворена… ако все пак някой падне от такава височина, няма да остане и помен…

— По-точно от асансьора. От външната му страна. Нали знаеш тая тъпа момчешка игра — кой ще посмее да се вози от външната страна на асансьора. Минават по скелето и скачат през аварийната шахта…

Мири не я знаеше. Тони не й бе казвал. Не можеше нито да помръдне, нито да мисли. Гледаше с безсмислен поглед стичащите се по лицето на Джоан сълзи. Една от мишките зад гърба й изписука тихичко.

— Побързай! — извика Джоан, плачейки — Той е още жив!

Когато дотичаха, медицинският екип вече бе заобиколил сгърченото тяло. Работеха с мрачни физиономии, превързаха натрошените му крака, поставиха лонгета на рамото и внимателно го качиха в линейката. Мири се настани отпред и не проговори през целия път до болницата.

Едва пристигнали и дотича майка им.

— Къде е той? — бяха първите думи на Хермион и Мири за първи път забеляза колко много си приличаха с Тони. Имаше лицето на Тони. Усмивката на Тони.

Дори гласа на Тони.

Мозъчното сканиране показа масивно увреждане. Но съзнанието, като по чудо, бе оцеляло. Лекарствата, които потискаха болката, бяха потиснали и онова, което го правеше Тони, но Мири знаеше, че все още съществува — някъде там. Остана до леглото му часове наред. Тялото й беше като изтръпнало, разни хора влизаха и й говореха, но тя мълчеше.

Накрая един от лекарите постави стол до нея, седна и я хвана за ръката.

— Миранда.

Клепачите на Тони трепнаха и тя се втренчи в него.

— Миранда. Чуй ме. — Той задържа брадичката й и бавно я завъртя към него. — Мозъкът му е засегнат отвъд всякаква възможност за регенерация. Няма никаква надежда за Тони. Досега не бяхме срещали подобен тип увреждане.

— Д-дори в м-мозъка на Т-табита С-селенски? — попита тя с нескрита горчивина.

— Не. При нея беше различно. Изследванията показват, че мозъкът на Тони функционира, при това е много възбуден. Брат ти е жив, но е получил крайно тежко, необратимо увреждане на мозъчния ствол и свързаните с него структури. Миранда, ти знаеш какво означава това, разбрах, че изследванията ти са в същата сфера, нека ти покажа…

— Не жжелая да ги в-виждам!

— Трябва, Мири. Шарифи, поговори с дъщеря си.

Баща й се приведе към нея. Не беше забелязала кога е дошъл.

— Мири…

— Н-не го п-прави! Н-недей, т-тате! Т-това е Т-тони!

Рик Келер не се престори, че не разбира какво има предвид. Не се стараеше дори да си придава вид на човек, който се държи в ръце. Той погледна натрошеното тяло на сина си, обърна се и излезе бавно с отпуснати рамене.

— В-вън! — изкрещя Мири на доктора и майка й направи умолителен жест. Хермион постоя още малко и също излезе.

Мири остана сама с Тони.

— Н-не — прошепна тя. Ръката й стискаше неговата конвулсивно. — Н-няма да им п-позволя… — устните й отказваха да произнесат онези думи.

„Няма да им позволя. Ще се боря с тях с всичко, с което мога. Силна съм колкото тях, но съм по-умна, защото съм свръх. Аз съм от новото поколение и ще се боря за теб. Няма да им позволя, не могат да ми попречат да те защитавам — никой не може да ми попречи…“

Дженифър Шарифи стоеше на прага.

— Миранда!

Мири заобиколи леглото и застана между баба си и Тони. Вървеше бавно, с решителна крачка, без да откъсва очи от лицето на Дженифър.

— Миранда. Той се измъчва от болка.

— Ж-животът е болка. Т-трудна н-необходимост. Т-ти си ме уч-чила на то-това.

— Той няма да се оправи.

— От-ткъде знаеш? Има в-време!

— Знаем със сигурност. — Дженифър пристъпи в стаята. — Да не мислиш, че не страдам като теб? Та той ми е внук! Освен това е свръх, един от безценно малкото, които засега имаме и които до няколко десетилетия ще променят облика на света — същият този свят, който се задъхва от недостиг на ресурси. Вие ще ни дадете сила да напуснем тази система и да колонизираме други светове. Някъде, където най-сетне ще бъдем в безопасност. Ти и Тони сте ни нужни заради звездите, при които ще ни отведете… нужен ни е всеки от вас! Продължаваш ли да мислиш, че не скърбя за него?

— Ак-ко уб-биете Т-тони… — и този път устните й не се подчиниха. Не можеше да ги каже — най-важните думи не искаха да излязат навън.

Никой няма право да налага волята си на силните и продуктивните само защото е слаб и безпомощен — произнесе отчетливо Дженифър. — Ако поставим висока цена на слабостта, тогава способността да творим няма да струва и пукната пара.

Мири се хвърли върху баба си. Целеше се в очите й, извила нокти, и сви коляно, за да го забие в корема на Дженифър. Шарифи извика и се строполи на пода. Мири я натисна с тялото си и се опита да сключи ръце около шията й. Други ръце я сграбчиха и я отделиха от Дженифър. Мири се съпротивляваше и крещеше — трябваше да крещи, за да я чуе Тони и да разбере какво става, да го накара да се събуди…

После пред очите й се спусна пелена.

* * *

Три дни я държаха упоена. Когато накрая се събуди, баща й седеше до леглото й, стиснал длани между коленете си. Раменете му бяха все така отпуснати. Каза й, че Тони е умрял от раните си. Мири втренчи поглед в лицето му, без да промълви. После се обърна и се загледа в стената.

Когато я пуснаха, отиде в лабораторията и се заключи. Два дни не позволи на никой да влезе, отказа и да яде.

На няколко пъти майка й опита да се свърже с нея, но Мири просто изключваше екрана и след поредния отказ майка й спря да звъни. Не желаеше нищо да чуе. Не отговаряше и на запитванията.

Дженифър въобще не я потърси.

Седеше в ъгъла на малката лаборатория, обгърнала свитите си колене и усещаше как в нея се надигат вълни на неистов гняв, толкова силен, че не оставяше никакво място за уплаха. Нито за размисъл.

Единственото, което имаше значение, бе смъртта на Тони.

Убийството на Тони!

На третия ден компютърът бе задействан от нова програма.

— М-М-Мири — повика я от екрана гласът на Кристина Деметриос. — П-пусни ме. Аз също об-бичах Т-Тони!

Мири допълзя до вратата, на която Тони бе инсталирал сложна ключалка с автономно Я-захранване. Едва сега си даде сметка колко е отпаднала. Отвори я и в лабораторията влетя Кристина с голяма прозрачна купа в ръка. Вътре имаше топла, димяща супа. Зад нея стояха Никос Деметриос, Алън Шефилд, Сара Черели, Джонатан Маркоуиц, Марк Мейер, Даян Кларк и още двайсетина други. Цялата група „свръх неспящи“ се бе събрала в коридора пред лабораторията. Сгърчени, нервно трепкащи лица, конвулсивно свиващи се крайници, сълзи, разчорлени коси.

— Н-н-н-на-правили са г-го, защото е б-бил един от н-нас — рече Никос.

Мири бавно завъртя глава и го погледна.

— Т-Т-Тони б-б-беше… — Тя не можа да продължи. Никос изтича при компютъра на Мири, извика програмата на Тони за проникване в медицинската мрежа на Убежището и й посочи с трепкащ пръст протокола. Всичко беше написано черно на бяло. Смъртта на Тони нямаше нищо общо с тази на Табита Серенски. Основното различие се състоеше в това, че мозъчната кора на Табита е била напълно разрушена, докато — съдейки по цял комплекс изследвания, както и според резултатите от аутопсията — мозъкът на Тони продължавал да функционира, показвайки само неопределена степен на потиснатост и объркване. В едно нямаше съмнение — мозъчният ствол действително е бил разрушен, най-вече в тази част, където се контролира отделянето на модифицираните ензими. Дали Тони щеше някой ден да бъде пак същият, това никой не можеше да каже със сигурност, нито до каква степен ще се възстановят уврежданията на нервната тъкан. Но без никакво съмнение в бъдещото си съществуване щеше да му се налага да прекарва поне няколко часа от деня в сън.

Мири вече виждаше накъде бие Никос. Следвайки своя кратък, вертикален ход, асоциациите я отведоха право там, където се криеше единственото възможно обяснение: „Нормалните смятат, че ние — «свръх неспящите» — представляваме ново общество, създадено за да служи на техните интереси. Може би все още не го осъзнават, но по-важното е, че вече действат по този начин“.

Мири плъзна поглед по лицата им. Всички бяха разбрали. Вече не бяха деца, тези единайсетгодишни създания, със странни, непонятни за „нормалните“, скокообразни методи на разсъждение, до които техните предци са можели да прибягват само за кратко — в мигове на върховна опасност. Тези свръхнеспящи бяха потомци на нормалните само в най-общия биологичен смисъл.

— М-М-Мири, трябва да ядеш — произнесе тихо Кристина.

— Н-не б-бива д-д-да им п-п-позволяваме да го напр-ав-вят отново — произнесе Никос. — Н-ние не сме като т-тях. Ние в-вече сме д-друго общество и т-т-т-трябва да д-държим един на д-друг.

Мири кимна.

— Д-да се защитаваме. П-правилно. Н-но и да п-привле-чем на н-наша страна и тези от т-тях, които м-мислят като нас.

— С-Сам С-мит — каза Даян Кларк.

— И Д-Джоан Лук-кас — добави Сара Черели.

Мири неволно трепна. Как е могла да бъде толкова сляпа по отношение на Джоан? Как бе пропуснала да види в нея това, което бяха забелязали другите?

— Т-трябва ни им-ме — рече Даяна. — Д-да з-знаем к-кои сме.

Мири тръсна глава. Име? Разбира се. Вече го знаеше.

— П-просяците — каза тя.

* * *

— Нямам друг избор — въздъхна Дженифър. — Разбери ме, просто нямам.

— Не, имаш — възрази Уил. — Тя е твърде млада, за да бъде член на Съвета, Джени. Мири все още не може да се владее, нито да насочва таланта си в правилна посока. Някой ден ще успее. След няколко години пак ще я върнеш в Съвета. Просто сбърка в преценката си, скъпа. Нищо повече.

— Но тя дори не иска да говори с мен!

— Джени… дай й още малко време. Току-що преживя ужасен шок покрай смъртта на брат си. Не помниш ли каква си била и ти на шестнайсет?

Дженифър му хвърли пронизващ поглед.

— Мири не е като нас.

— Вярно, но пък…

— И не става дума само за Мири. Рики също отказва да разговаря с мен.

Уил остави чашата си върху масата.

— Рики винаги е бил малко нестабилен за неспящ. Душевно слаб. Също като баща си.

— И двамата трябваше отдавна да се научат на най-важния урок — първостепенна задача на всяко общество е да защитава своите закони и култура. Няма ли воля за подобно нещо, тогава това е само сбирщина от индивиди, неспособни да живеят съвместно. Убежището е длъжно да се защитава… особено сега.

— Особено сега — съгласи се Уил. — Джени, дай й малко време. Тя е твоя внучка в края на краищата.

— А Рики е мой син. — Тя се изправи, без да поглежда съпруга си. — Уил?

— Да?

— Нареди да поставят под наблюдение лабораторията на Рики и Миранда.

— Не можем. Знаеш, че всички „свръхове“ се занимават и с въпросите на сигурността. Така и не успяхме да разшифроваме нито един от кодовете на Тони.

— Тогава накарай да преместят Мири в друга лаборатория. Или в друга сграда. Някъде, където можем да я държим под око.

— Добре, скъпа, но разбери, това е само детска реакция на скръбта от загубата. Тя е брилянтно момиче. Скоро ще се съвземе.

— Знам, че ще се съвземе — кимна Дженифър. — Премести я още днес.

19

Седмица след смъртта на Тони, Мири тръгна да търси баща си. Бяха я прогонили от лабораторията, където двамата с брат си бяха прекарали незабравими щастливи часове, и сега работеше на друго място във Втора секция. Същия следобед при нея дойде Тери Муакамбе. Той бе най-добрия от всички свръхове по системен контрол — по-добър дори от Тони, макар двамата да не бяха работили заедно. Неговата генна модификация бе толкова радикална, че понякога оставаше неразбран дори от своите. Повечето от асоциативните му връзки се състояха от математически формули, основаващи се на теорията на хаоса и на най-новите изследвания върху дисхармоничните феномени. А беше само на дванайсет.

Обожаваше работата си и беше в състояние да прекара десетки часове пред компютъра, но също така страшно много обичаше родителите си — нормални, които бяха склонили да бъде извършена генна модификация с надеждата детето им да надмине и най-смелите им мечти. А ето че сега ги следяха, сякаш са някакви престъпници.

Мири разбра над какво работи, едва когато приключи. Беше направил поредния пробив в системата за наблюдение над свръховете, монтирана по нареждане на Съвета, и сега върху мониторите — дори тези, които показваха обектите в инфрачервения спектър — вероятно се виждаше как Мири играе часове наред на шах с компютъра си. Сякаш се опитваше да потисне скръбта си по любимия брат.

Тери бе не по-малко разгневен от нея.

— Г-готово — каза той и това бе единствения път, когато я заговори. Веднага след това излезе.

А Мири тръгна да търси баща си. Откри го в парка, там откъдето се виждаше плуващата в горната сфера детска площадка. Държеше в скута си тяхното трето дете — този път Хермион бе пожелала да е нормално. Беше почти на две, мъничко момченце на име Гил, и Рики го държеше така, сякаш е от крехък порцелан.

— Още не говори — рече й той, сякаш току-що бяха прекъснали разговора си.

— Им-ма време. Н-нормалните ч-често г-го правят изведнъж.

— Откъде знаеш, Мири? Не си била майка. Откъде би могла да знаеш?

Не му отговори. Нямаше смисъл да му обяснява, все едно да я попита как мисли. Невъзможно бе да го изрази е думи, а и той едва ли би я разбрал.

Вместо това каза:

— Т-ти обич-чаше Т-Тони.

Той я погледна в очите.

— Разбира се, че го обичах. Та той ми беше син. — Но след секунда добави: — Да. Права си. Майка ти не го обичаше.

— И м-м-м-мен също.

— Искаше да те обича… Мири, трябва да ти кажа нещо. Баба ти реши да те освободи от поста съветник. Внесла е предложение възрастовата граница да се качи на двайсет и една години и мисля, че вече го гласуваха.

Мири кимна. Не беше изненадана. Естествено баба й ще направи всичко възможно да я изгони от нейния Съвет и още по-естествено бе Съветът да я подкрепи. Шарифи винаги постигаше онова, което иска. По-важна бе причината за отстраняването й — дали не се бояха, задето е свръх?

Тя протегна треперещата си ръка и докосна челцето на малкия Гил.

— Т-т-той не е като м-м-мен.

— Не е. Ще гледам да не го забравям. Мири, за какво сте се срещали — ти и другите супери — снощи в лабораторията на Алън?

Сърцето й се сви тревожно. Щом баща й знае, дали не е известно и на останалите? Тери и Никос твърдяха, че никои не е в състояние да преодолее поставените от тях в мрежата блокове, но сигурно подобни сериозни предохранителни мерки бяха привлекли вниманието на някого. Дали това няма да предизвика ответна реакция? Какво знаеха те за начина, по който разсъждават нормалните?

— Всъщност знам какво сте правили — продължи баща й, — събрали сте се да почетете паметта на Тони и да бъдете заедно в скръбта по за него. Така поне ще отговоря, ако някой ме попита. Някой нормален. Питат ли те и ти така казвай.

Мири отдели пръсти от челцето на Гил. Сетне пъхна ръката си в шепата на Рики. Пръстите й, подхранвани от пришпорвания метаболизъм на усъвършенстваното й тяло, бяха парещи в сравнение с неговите.

— Д-д-да, т-т-тате — прошепна тя. — Б-б-благодаря.

* * *

Отне им почти месец, за да заложат скрити надпрограми във всички главни системи на Убежището: животоподдържащи, външна защита, безопасност, комуникации, вътрешна поддръжка и записи. Тери Муакамбе, Никос Деметриос и Даян Кларк свършиха по-голямата част от работата. Натъкнаха се на няколко програмни щита, отвъд които така и не съумяха да преминат — най-вече в системата за външна защита. Тери работеше двайсет и три часа в денонощие, под прикритието на маскировъчна програма за наблюдение, която сам бе създал. Мири се чудеше какво ли показват мониторите в залата за наблюдение, но не се реши да попита. И без това Тери не можеше да си прости провала с програмните щитове на външната защита. За разлика от него тя беше изненадана с каква лекота им се отдаде да превземат станцията, макар на пръв поглед нищо да не се бе променило. А може би и никога нямаше да се промени.

Дано не им се наложи.

В началото на втория месец Тери успя да пробие един от най-големите щитове. Двамата с Никос веднага свикаха среща в работната стая на Никос.

— Л-Л-абораторията на Ш-Ш-Ша… — заговори Тери, но не можа да овладее заекването си и махна ядно с ръка.

— Л-Лабораторията на Ш-Шарифи — опита вместо него Никос — е синтез-зирала ос-с-с… — и той също се отказа. Очевидно и двамата бяха прекалено развълнувани, за да говорят. Тери включи компютъра и под пъргавите му пръсти на екрана потекоха връзки, неразбираеми за околните като повечето от вертикалните разсъждения на Тони. Никос също се намеси и скоро пред очите им се появи един нов и зловещ факт.

Оказа се, че в лабораторията на Шарифи били синтезирани и произведени известно количество смъртоносни, мутирали, светкавично действащи, пренасяни по въздушен път и невероятно издръжливи организми, за чийто прототип в началото са били използвани вируси, но крайният продукт достигнал ново еволюционно равнище. Пакети от тези организми в замразено състояние, които бързо можели да бъдат размразени и пуснати за разпространение по команда от Убежището, били разположени на различни места в Съединените щати, като Ню Йорк, Вашингтон, Чикаго, Лос Анжелис, с помощта на неспящи студенти долу на Земята. Дори и на орбиталната станция Кагура, която от известно време бе притежание на „Лаборатории Шарифи“. Вирусът бил в състояние да убие всеки аеробен организъм, достатъчно съвършен, за да притежава заченки на нервна система. За разлика от другите вируси, този организъм не можел да се репродуцира и прекъсвал жизнения си цикъл седемдесет и два часа след момента на размразяване и влизане в действие. Очевидно върху създаването му бяха работили най-изтъкнатите генни инженери, конструкцията му бе истинско произведение на изкуството.

В началото всички бяха потресени.

Алън пръв намери сили да проговори.

— Т-т-това е за з-з-защита. Ще г-го уп-потребят само ак-ко някой нападне Уб-бежището.

— Д-да! — съгласи се Даян. — Т-т-така т-трябва д-да е! З-за защита!

— К-к-като нас! — произнесе отчаяно Кристи. — И т-те се п-пазят.

Други също се обадиха и в стаята настъпи суматоха. Всички искаха да вярват, че хората от Убежището не са различни от тях и че залагат тези зловещи капани с презумпцията да не ги използват никога — само като отбранителна мярка или средство за преговаряне. А може би разменна монета по време на криза или като защита срещу външна заплаха. Разбира се неспящите имаха право на самозащита, ако някой дръзне да нападне открито Убежището. Онези долу, те бяха истинските убийци. Дивите зверове.

Мири се питаше друго. Дали баща й знае?

Накрая, след няколко часа оживени дискусии, просяците решиха да не предприемат нищо по отношение на биологичното оръжие. Просто нямаше какво да се прави. Ако съобщят на Съвета, това означава да разкрият истинските размери и способности на своята организация, нещо от което, поне за момента, нямаха никаква полза. Пък и ако вирусът беше само за защита от външна опасност — а и за какво друго би могъл да бъде, — значи нямаше причини за тревога.

Естествено не пропуснаха да заложат в системата няколко надпрограми. След това се прибраха по стаите си, където според мониторите всички бяха прекарали по няколко безгрижни часа в игри на компютъра.

* * *

Откритието им не даваше покой на Мири дни наред. Беше се върнала към една стара разработка, опит да се потисне, поне на периферно ниво, свръхвисоката нервна възбудимост при децата от нейното поколение — само колкото да се овладее треперенето и заекването. Ала мисълта за баща й не й излизаше от главата. Виждаше го как притиска Гил към гърдите си, но знаеше, че обича и нея. Освен това бе достатъчно прозорлив, за да забележи, че всички свръхове се обособяват в свое малко общество и въпреки това си затваряше очите… защо? Но и какво би могъл да направи всъщност?

А дали въобще искаше да направи нещо?

Хаотичните й мисли започнаха да се протягат една към друга, формирайки с невероятна скорост нови асоциативни връзки: вярност — предателство — самосъхранение — солидарност — родители и деца.

От унеса я пробуди сигналът на интеркома. На екрана се появи лицето на Джоан.

— Мири, ако си там, би ли включила изображението?

Мири не отговори. Джоан й бе донесла новината за смъртта на Тони. Джоан беше нормална. Каква е в действителност — приятел или враг? Категории, които нямаха предишната стойност.

— Или те няма, или не желаеш да говориш с мен — продължи Джоан. Станала вече на седемнайсет години и се бе разхубавила. Имаше решителна брадичка и дълбоки, виолетови очи. — Твоя работа. Знам, че още скърбиш за… Тони. Но ако ме чуваш, исках само да ти кажа да включиш на двайсет и втори американски канал. Веднага. Има един… артист, когото обичам да гледам. Помага ми да преодолея трудностите. Надявам се и на теб да ти помогне. Само, моля те, не го включвай на запис. И внимавай да не те следят — сигурна съм, че знаеш как се прави.

Това, последното, не беше ли намек, че и Джоан е помагала в създаването на маскировъчната програма? Но защо и е да се обажда и да й говори за някакъв „артист“? Какво общо може да има той с проблемите им?

Нищо, що се отнася до Мири.

Тя вдигна микро пипетата, с която работеше, и се наведе над ваните с образци. Ръцете й трепереха твърде силно, едва успяваше да пъхне мундщука в отворите. На няколко пъти не улучи и скъпоценни микроскопични капчици опръскаха съседните проби. Накрая се отказа и захвърли пипетата. Отпусна се на стола и зарови лицето си в шепи. Отново я завладя мъка. Когато най-лошото премина, се надигна и включи холовизора. На двайсет и втора.

В началото нямаше нищо. Само черно петно пред проектора. Тъкмо си помисли, че е сбъркала, когато сцената се озари от светлина. Мъж, седнал във фотьойл и не по-висок от осем сантиметра в своето холоизображение, рецитираше с мелодичен глас:

Щастливи са онези ранни дни, когато

сияех в ангелско безразличие,

преди светът да опозная…

Какво? Стихове, поезия, сътворена от някакъв просяк? Нима Джоан й бе позвънила за да й предложи да гледа това!

Мъжът говореше, а зад гърба му изникнаха образи. Първо бяха неясни, а после бързо се променяха, следвайки някаква предварително заложена логика. И сякаш повлияни от тяхното движение, в мислите й се формираха връзки, но различни от тези, които познаваше от досегашния си опит.

Ала прекрачил прага на плътта,

съзрях аз светлината на безвремието…

Мири осъзна, че фотьойлът на мъжа всъщност е инвалидна количка с вградени в нея различни устройства. Сигурно беше болен или имаше вродена деформация. Думите му излъчваха странно спокойствие, но връзките — връзките които създаваха, бяха наистина чудни. Светът около нея изгуби резките си очертания, реалността отстъпи назад, изчезна дори образът на мъжа и остана само тя — Мири, Миранда Серена Шарифи.

Носеше се надолу в някаква бездна, а тялото й бе изгубило тежестта си. Докато се спускаше, виждаше стаи и във всяка от тях седеше по една Миранда, но другите бяха прозрачни и безплътни. Не, това не бяха Миранди, а някакво чудовище с много глави. В ръката й се появи меч, тя замахна и започна да сече главите. Удряше и удряше, а когато стигна до последната, замръзна.

Беше на Тони. Но вместо да изчезне като другите, от нея израсна тяло. Не беше неговото, а тялото на Дейвид Арансон — генномодифицираният красавец, когото бе опитала да съблазни преди три години.

— Знаех си — прошепна тя. — Винаги съм те желала.

Тони/Дейвид започна да я разсъблича. Положи я на невидимата плоскост, разтвори бедрата й и проникна в нея.

Светът над главите им изригна във фойерверк от нови връзки.

— Не, почакай — викна тя. — Това не са правилните връзки.

Опитваше се да се съсредоточи, дори забеляза противоречие на няколко места.

— Няма значение! — успокои я Тони и продължи да я милва. — Никога не е имало.

Тя се засмя, притисна го към себе си и… се пробуди.

Мири се огледа ужасено. Пред погледа й изплува лабораторията. Тони беше изчезнал… Всичко е било само сън.

— Н-н-не — изстена тя. Как е могла да заспи? ТЯ? Сънищата бяха за спящите, не за нея.

Холовизорът беше тъмен. Мъжът също бе изчезнал.

Очертанията, образите зад гърба му. Те са пробудили ответни сигнали в мозъка й, накарали са я да потъне в унес под въздействието на други центрове, извън мозъчната кора. Но усещането за вътрешен мир, за радост и пълно единение с Тони произтичаха от кората. Непознатият от холовизора я бе „хипнотизирал“ със странните танцуващи очертания, с тъжните си строфи, отвеждайки я във въображаем свят…

„Дрю Арлен“ — обяви гласът на диктора от холовизора. — „Драги зрители, представихме ви изпълнение в нова артистична форма, която авторът определя като «просветляващ сън» и за която напоследък все повече се говори. За всички, които биха желали да си закупят записа, повтарям адреса…“

Мири се пресегна и изключи холовизора. Образът застина и сетне бавно се разпадна във въздуха.

Тя отпусна брадичка на свитите си колене. Току-що бе сънувала. Тя, Миранда Шарифи, неспяща и свръхинтелигентна. Образът на Тони все още стоеше пред нея, усещаше допира на ръцете му и горещите ласки по тялото си. Спомняше си странните асоциации, които я отвеждаха на непознати места.

Мири се изправи, загледана в тъмния проектор на холовизора.

Просветляващ сън.

Сега вече знаеше как да завърши опитите. Умът й сам бе открил решението по време на странното състояние, в което бе изпаднала.

Наистина ли бе спала?

Тя изтича при компютъра и включи всички търсещи програми, легални и нелегални, официални и създадени от нейните съмишленици — на всички постави една и съща задача.

Да намерят Дрю Арлен.

После ще измисли как да се добере до него.

* * *

Лабораторията на Раул изглеждаше тясна за всички просяци, събрали се в нея. Присъстващите разговаряха приглушено, избягваха да се гледат в очите и почти всички носеха маски — мода, възникнала от известно време.

Маската на Мири бе съвсем обикновена, без никакви допълнителни украшения.

— Яд-дрени п-протеини…

— … от-крих нов п-пояс…

— … с-сс д-ва к-к-килограма по-т-т-тежък…

— Я замълчете малко — обади се Мири — Искам да ви покажа нещо.

Всички замръзнаха от изненада. Мири отметна косата си и свали с нетрепваща ръка маската от лицето си, неразкривявано от каквато и да било конвулсивна гримаса.

— Ах-ъ-ъ-ъ … — възкликна някой.

— Открих кода за овладяване на периферните стимулации — обясни Мири. — Ензимът е лесен за синтезиране, няма никакви странични ефекти и се въвежда чрез подкожна инжекция.

Тя нави ръкава си и им показа малката подутина на предмишницата.

— К-к-к-казвай ф-ф-формулата! — извика Раул.

Мири извика страницата с окончателните формули върху екрана на компютъра. Раул се залепи за него.

— К-к-ког-га? — попита Кристи.

— Поставих си инжекцията преди три дни. Оттогава не съм напускала лабораторията. Никой, освен вас не ме е виждал.

— Н-н-нап-прави я и н-на м-м-мен! — обади се Никос.

Мири вече бе приготвила двайсет и седем инжекции. Просяците се подредиха, очаквайки нетърпеливо реда си, а Раул се зае да й помага.

— Първият ефект настъпва след няколко часа — обясняваше Мири. — Ензимът трябва да стартира производството на няколко определени невротрансмитери.

Останалите я гледаха с грейнали от щастие лица. Но Мири не беше свършила.

— Слушайте, трябва да ви кажа и още нещо. От две години работя над това изследване и смятах, че решението му е все още в далечното бъдеще. И сигурно скоро нямаше да го открия, ако не беше едно нещо, което се нарича „просветляващ сън“.

Сега вече владееше напълно аудиторията.

— Джоан Лукас ми каза за него. Това е телевизионна програма, която се води от спящ и помага на такива като нас да сънуват. — Мири им разказа подробно за преживяването си. — Не знам какъв точно е механизмът — заключи тя, — но предполагам, че се касае за въздействие върху центъра на емоциите. Както и да е… просветляващият сън е нещо като… прераждане. А после се пробуждаш в един свят, с много повече измерения от нашия. Искам и вие да го пробвате.

Тя извади от джоба си касетката със записи на няколко от най-известните емисии на Дрю. Беше се добрала до тях направо от телевизионната програма, преодолявайки защитни бариери, които й се сториха направо смешни. Междувременно Тери Муакамбе вече бе задействал една от маскировъчните програми. Мири пъхна касетката в холовизора и обърна гръб на изображението. Не искаше да заспива, а само да наблюдава как ще го правят другите.

Те затвориха очи един по един и потънаха в познатия й причудлив транс. Нежният музикален глас на Дрю галеше слуха на Мири, пробуждайки далечни спомени.

Когато програмата свърши, всички се събудиха като по команда. Смееха се, плачеха и споделяха развълнувани сънищата си — всички освен Тери, най-силно модифицираният, най-сложният от тях. Той седеше ъгъла, без да продумва.

Почти го бяха забравили в суматохата, когато неочаквано се изправи и им махна с решителен жест да млъкнат.

— Вече знам как да преодолея последната защита в лабораторията на Шарифи. Знам също и какво се крие зад нея.

20

В новогодишния ден Лейша излезе да се поразходи нагоре по брега на замръзналото поточе. Докъдето й стигаше погледът имаше само сняг. Не след дълго я застигна Джордан, запъхтян от бързане. Зачервено от ходенето му, лице бе покрито с бръчки.

Скоро щеше да навърши шейсет и седем.

— Лейша! Убежището обяви, че се отделя от Съединените щати!

— Да, знам — кимна Лейша без да се изненадва. Отдавна предполагаше, че това ще е следващата стъпка на Дженифър.

— Няма ли да дойдеш да гледаш новините?

— Че какво толкова има за гледане?

Убежището бе разпространило декларацията си в 8:00 ч. на 1 януари 2092 г. Предаваха я едновременно по петте най-големи новинарски емисии, а копия от нея бяха изпратени до президента и Конгреса на САЩ, въпреки че бяха официално във ваканция. В декларацията се казваше, че Убежището се обявява за самостоятелна и суверенна държава, отхвърляйки данъчния гнет на Съединените щати, който можел да се сравни само със събирането на десятък в Средновековието, само дето размерът му бил далеч по-голям. Официалният срок за прекратяването на финансовите взаимоотношения бе 15 януари, а крайната дата на окончателното прекъсване — 15 април.

— Ето че го направиха — беше коментарът на Стела.

— Лейша, какво ще стане сега? — попита разтревожено Джордан.

— Министерството на финансите ще чака до 15 януари. След като не получи определения от него данък, ще информира прокуратурата и ще започне съдебна процедура. Най-вероятно ще се вземат решение за отнемане имуществото на Убежището — в случая орбиталната станция.

— Да завземат Убежището? Без дори да се стига до съдебен процес?

— Първо се налага запор на имуществото. След това се изслушват страните. Но това ще стане, след като си размърдат задниците. Конгресът е във ваканция. Шарифи избра най-подходящия момент.

— Но да завземат Убежището… — заговори объркано Стела. — Как — със сила? С армията?

— Ами, стига да поискат и ще го смъкнат долу с една от ония ракети „Истина“.

— Няма да посмеят. Това би означавало да разрушат имущество, върху което е наложен запор. По-скоро може да опитат с директна атака. Божичко, на какво разчитат онези горе! Земята им дава всичко.

— Не знам — отвърна замислено Лейша. — Ей, я вижте подписите! Ричард Антъни Келер Шарифи, Найла Шарифи Джонсън, Хермион Уелз Келер — ама те са се изпоженили. А ние не знаем…

Стела и Джордан се спогледаха.

— Лейша! Сега не е време за семейни клюки. Може да избухне гражданска война! Дженифър иска да скъса с американското общество, същото това общество, което…

— Да не искате да ми кажете, че ние, тримата, които от години живеем насред пустинята, не сме сторили същото?

Никой не отговори.

— Как мислиш, Убежището може ли да удържи на армията?

— Не знам — повтори Лейша. — Трябва да се обърнеш към Дженифър.

— Не, Лейша…

— Ще ида да се поразходя още малко. Извикайте ме, ако почне война.

Остави ги да се блещят един в друг, едновременно разочаровани и гневни, неспособни да видят по-далеч от собствените си носове.

* * *

От самото начало Конгресът на Съединените щати възприе сериозно заплахата от отделянето на Убежището Сенатори и конгресмени, разпръснати из цялата страна още от коледната ваканция, се събраха спешно във Вашингтон.

От друга страна, новинарските предавания за лайфаджии видяха нещо много смешно в тази ситуация — суров материал за две минутни комедийни скечове, които се превърнаха в любима форма на забавление. По принцип лайфаджиите нямаха много вземане-даване с неспящите, отношенията им бяха предимно с пролите. Заглавието на новините по един от лайфаджийските канали бе: „Убежището се отдели! Да се готви Орегон!“. „Свобода за Орегон!“ бе един плакатите, с които безгрижните представители на тази класа побързаха да украсят трибуните за следващите състезания със скутери, но бързо забравиха новината в шумотевицата около новия шампион.

На 3 януари говорителят на Белия дом обяви декларацията на Убежището за „криминален и терористичен акт“ и обвини ръководителите му в „опит да смъкнат законната власт на страната и да предизвикат безредици“. Националната гвардия бе поставена в повишена бойна готовност. Обявено бе, че група от 10 представителя ще отлети за орбиталната станция, където да проведе „обсъждане на положението“.

Убежището заплаши, че ще взриви всеки кораб, който се опита да се скачи с нея.

Конгресът отново се събра, този път посред нощ. Взе се решение да наложат запор на всички недвижими и движими имущества, притежание на корпорация Шарифи на Земята, с надежда, че това ще принуди Убежището да премине към преговори. Тази новина предизвика само нова порция смях в предаванията на лайфаджиите и бе последвана от комични предложения, като: „Продава се леко износена совалка“, или „Заменям чукната орбитална станция за здрава“. Колкото и да е странно, в някои вестници се появиха удивително трезви статии с анализи на ситуацията, които защитаваха правото на Убежището да се отдели от една държава, която изисква от него непосилни данъци.

Но това бяха единични гласове сред кресливото и разнопосочно множество.

* * *

— Сега — каза Уил Сандалейрос. — Старт!

Всички съветници бяха станали на крака и гледаха съсредоточено стенния екран. Дженифър използва този момент, за да ги огледа — виждаше само вълнение, решимост и болка. Но дори последните изглеждаха достатъчно решителни — за необходимост при оздравителния процес. Беше доволна, че точно сега, в период на криза, тя разполагаше с хора, способни да я поддържат независимо от трудните решения, които им предстоеше да вземат.

Робърт Дей, седемдесет и пет годишен ветеран, многоуважаван старейшина на голяма и богата фамилия от Убежището. Открит противник на спящите, заради подигравките, на които е бил подлаган като малък.

Керълайн Ренлейх, двайсет и осем годишна, брилянтен експерт в сферата на комуникациите и с фанатична вяра в еволюционното превъзходство на неспящите.

Каси Блументал, вярна приятелка на Дженифър още от първите години на основаването на Убежището.

Пол Алеон, четирийсет и една годишен, математик икономист, който не само предсказа сгромолясването на американската икономика след премахване на ветото върху Я-енергийните патенти, но създаде програма, която предвиди последвалите събития от икономически и политически аспект в Съединените щати. Именно Алеон бе разработил основите на икономическото бъдеще на Убежището като самостоятелна и независима държава.

Джон Уонг, четирийсет и пет годишен, юрист и историк, неоценим помощник по всички правни въпроси, касаещи Убежището и неговите жители.

Чарлз Стофър, петдесет и три годишен, ръководител на отдела за външна безопасност. Като всички добри войници той бе винаги готов за атака и, изглежда, най-сетне неговият час бе ударил.

Барбара Барчески, шейсет и три годишна, мълчалива, склонна към философски разсъждения, шеф на просперираща частна фирма за моделиране на корпоративна информация.

В началото Дженифър не знаеше как да я възприеме и дори имаше известни съмнения в нейната лоялност. Но отскоро знаеше със сигурност, че Барески обича с цялата си Душа Убежището и ще я поддържа докрай.

Доктор Реймънд Толивери, шейсет и една годишен, ръководител на отдела за изследвания към „Лаборатории Шарифи“. Ум като бръснач. Нито за миг Дженифър не се бе съмнявала в поддръжката му за този проект — та той бе един от създателите му. Трудността в началото идваше от невероятната му заетост, истински подвиг бе да го откъсне от лабораторната маса и да го доведе тук.

Освен това Уил Сандалейрос, Найла и мъжът й Ларс Джонсън, както и Хермион Шарифи. Стояха около нея, горди и непреклонни, съзнаващи напълно последствията от това, което им предстоеше да направят. Готови да срещнат бъдещето без проява на малодушие, без слабост и ненужни извинения.

Само Рики стоеше прегърбен, подпрян на отсрещната стена, забил поглед в пода и скръстил ръце пред гърдите си. Дженифър забеляза, че Хермион избягваше да поглежда към него. Вероятно бяха скарани тъкмо по този въпрос. За миг я завладя гняв, примесен с безпомощност, но бързо прогони ненужните чувства. Сега не е време да съжалява неудачниците. Време е за победи.

— Старт! — произнесе Уил и включи системата, снабдена с огромни екрани и високоговорители навсякъде из станцията.

Дженифър приглади бялата си абая и пристъпи напред.

— Граждани на Убежището! Говори Дженифър Шарифи от купола на Съвета, където сме се събрали на извънредно съвещание. Съединените щати отговориха на нашата Декларация за независимост така, както. Делегацията, която искат да ни натрапят, е всъщност начин да покажат на света, че ние сме безсилни и безпомощни и че търсим само временни решения и краткосрочни отстъпки. Не бива да позволяваме на тази делегация да идва тук.

Но всички опити да попречим със сила на просяците могат да доведат до непредвидени последици. Това ще е открито предизвикателство към Съединените щати. А и неспящите никога не удрят първи. За нас това е само акт на самозащита, а не предвестник на гражданска война. Ние искаме да бъдем свободни, искаме да следваме своя уникален път и да се радваме на плодовете от своя труд, без други да се възползват от усилията ни.

Единственото, което ни остава за да, спрем навреме просяците, е да им дадем нагледен урок за нашата сила. Подчертавам отново, сила, която няма да използваме, освен ако не бъдем принудени. Пряката емисия, на която ще станете свидетели и която ще бъде излъчвана по всички големи земни канали, отразява събитие, извършено с разрешението и под прякото ръководство на Съвета.

Междувременно, по знак от Керълайн Ренлейх, на екрана се появи изображение на една изоставена орбитална станция, закупена наскоро от корпорация Кагура.

Дженифър продължи в ролята на диктор:

— Говори Съветът на Убежището. Правителството на Съединените щати обяви, че утре сутринта негови представители ще навлязат в наша територия, без да получат за целта разрешение от нас. Става дума за така наречената „миротворческа делегация“. Ние не желаем да дискутираме сключването на нови неравностойни договори, в които отново ще се окажем в ролята на крепостни селяни. Ето защо нямаме намерение да допуснем споменатата делегация. Нашето общество уважава мира, но е готово да защитава своята неприкосновеност, в случай че някой — който и да е — дръзне да ни нападне. Заявяваме пред всички — на удара ще отвръщаме с удар. Като нагледен пример за нашата сила, предоставяме на всички заинтересувани следващата демонстрация. От известно време пресата в Съединените щати се занимава с въпроса, дали Убежището разполага с някакви секретни оръжия. Дойде време да сложим край на тези спекулации. И да заявим открито, че сме готови да прекъснем в зародиш всяка война и всяка заплаха.

Пред вас е орбитална станция Кагура, понастоящем притежание на Убежището. На нея има само животни и някои образци растения, оставени за поддържане на екологичното равновесие. Някъде във вътрешността на станцията наши учени оставиха малък херметизиран контейнер, който съдържа в замразено състояние синтезиран от тях микроорганизъм, който се пренася по въздушен път, а в генетичния му код е въведен сигнал за самоунищожение след седемдесет и два часа. По даден от Убежището знак контейнерът ще бъде отворен.

В първия момент картината от станцията изглеждаше непроменена. Подухваше лек ветрец, който поклащаше клоните на храсталаците. Животното, което протягаше глава към сочните им, зелени листа, ненадейно ококори очи и се закашля. Едри пернати птици взеха да тупкат на земята около него. Утихна и жуженето на насекомите. След още две минути нищо не помръдваше, освен листата, полюшвани от лекия вятър.

— Орбитална станция Кагура е отворена за всички научни експедиции, желаещи да изследват наблюдавания феномен — обяви гласът на Дженифър. — Но ви предупреждавам — носете маски и изолационни костюми, ако пристигнете преди да минат указаните седемдесет и два часа. Лично аз ви съветвам да почакате до изтичането им… А сега — контейнери с подобно съдържание са разположени на различни тайни места в градовете Ню Йорк, Вашингтон, Чикаго и Лос Анджелис. Незабавно спрете излитането на делегацията и не правете никакви опити да ни налагате волята си със сила. В противен случай ще бъдем принудени да ви отвърнем по начина, на който бяхте свидетели. Нека ви напомня какво е казал един велик мислител, Томас Пейн: „Ние воюваме не за да заробваме, а да освобождаваме и да осигурим възможност на честните хора да живеят…“

Керълайн Ренлейх прекъсна излъчването. В същия миг екраните на Съвета се изпълниха със сцени от вътрешността на Убежището. Хората се стичаха към градския парк, където в Паметния ден Дженифър бе произнесла своята реч. Някои бяха развълнувани, а други — разгневени. Но никой не нарушаваше реда. Тя проследи лицата от екрана, опитвайки се да прецени към кого е обърнат гнева.

Никой в Убежището, освен членовете на Съвета, не знаеше за предстоящата демонстрация на станция Кагура, нито за скритите контейнери с микроорганизми в големите градове на Земята. Не беше никак лесно да ги убеди в смисъла на подобна секретност и се наложи да им припомни случая с процеса, когато някой от техните бе изпратил на Лейша Камдън копие от разпространената сред членовете на Съвета клетва за вярност. Накрая, макар и неохотно, всички склониха.

„Трябваше да ни кажат — чу се женски глас от екрана. — Убежището не е военна база — добави друг. — Ние не сме убийци! Защо не ни поискахте съгласието?“

— Аз ще се справя с тях — рече Уил Сандалейрос. — Ще им поговоря — ако е нужно с всички.

След около десетина минути духовете започнаха да се уталожват.

Междувременно пристигнаха първите съобщения от Земята. Гласовете на водещите издаваха вълнение.

„… безпрецедентен терористичен акт от групировка със съмнителен характер и цели…“

„… нарастваща паника в градовете, където според съобщенията са заложени контейнерите със смъртоносни вируси…“

„… недооценяване на тяхната сила…“

„… при нас за коментар е професор доктор Стенли Касенбаум, специалист по генно инженерство и вирусология…“

„Дами и господа, президентът на Съединените Американски Щати!“

Същите послания идваха и от обръщението на президента:

„… към гражданите на изброените градове: не се поддавайте на излишна паника… не напускайте домовете си… оставете на правителството на Съединените щати да се грижи за вашата безопасност…“

Един въпрос така и остана без отговор. Дали от Белия дом бяха забранили излитането на совалката с делегацията?

— Държат всички вратички отворени — бе коментарът на съветник Дей. — Грешка, за която ще съжаляват по-късно.

— Те са спящи — отвърна с нескрито съжаление в гласа Алеон.

Час след излъчването на демонстрацията от станция Кагура, Белия дом изпрати пряко послание до Убежището, настоявайки незабавно да му бъдат предадени всички нелегални разработки върху новото биологично оръжие. Убежището отвърна с цитат от Патрик Хенри: „Дай ми свобода, или…“

Два часа по-късно Убежището излъчи нова емисия, в която се съобщаваше, че освен в изброените градове, контейнери с вируси има и в Далас, Ню Орлиънз и Сейнт Луис.

Паниката долу се разрастваше, придобивайки катастрофални размери. Някаква истеричка от Атланта съобщи, че намерила мъртви гълъби и положението в града стана неудържимо. Оказа се, че гълъбите яли отрова за мишки, но докато новината стигне до всички, колоните от автомобили вече наближаваха границите на щата.

Хората в Убежището постепенно се успокояваха. Някои от съветниците бяха излезли да разговарят с тълпите от най-упорити недоволни, дори се съгласиха да събират подписи срещу употребата на сила, само и само да се спечели време.

— Погледнете просяците — рече иронично Дженифър. — Не могат да направят нищо за себе си, дори когато от това им зависи животът.

Само Уил Сандалейрос се усмихна на забележката й.

* * *

— Лейша — обади се притихнало Стела. — Не трябва ли да предприемем нещо за собствената си безопасност?

Лейша не отговори. Седеше пред трите отворени канала на компютъра и следеше новините. Беше толкова вглъбена, че дори не я чу.

— Аз трябваше да помисля за това! — ядоса се Джордан. — Стела, имаме ли свободни хора подръка? Ще поставим постове…

— Няма нужда — намеси се неочаквано Лейша. — Периметърът е заграден със силово поле. Аз наредих да го монтират.

Останалите се спогледаха.

— Благодаря ти, Лейша — прошепна Стела.

Но тя отново им бе обърнала гръб.

* * *

— Нямаме избор — заяви Мири на Никос. Бяха се спотаили в лабораторията на Раул, общо осмина свръхове, успели да се доберат дотук, преди да настъпи суматохата.

Всички вътрешни връзки бяха прекъснати. Имаше официално предупреждение от полицията никой да не напуска дома си.

Тери вече бе задействал тайната система за връзка при екстрени ситуации, върху която неколцина от свръховете бяха работили упорито близо два месеца.

— Никос? Чуваш ли ме?

На екрана се появи лицето на Никос.

— Къде е Джонатан?

— При мен — намеси се Марк от друго място. — Мири, направиха го.

— А ние? Какво ще правим ние? — попита Кристи. Беше прегърнала единайсетгодишната Луди, която плачеше.

— Нищо — заяви Никос. — Нали вече го обсъждахме? Те не ни заплашват, напротив, опитват се да осигурят повече свобода на Убежището.

— Глупости, ще ни избият всичките! — извика Раул. — Или ще избият стотици хиляди невинни, в името на тази тяхна „свобода“. И в двата случая всички ще пострадаме!

— Това е въпрос от отбранително естество — възрази Никос. — Не става дума за нас.

— А за мен е предателство — произнесе Алън. — Предателство на принципите ни. Вижте какво става навън — полиция, всеки да си стои вкъщи, заповеди, прекъсване на връзките. Божичко, малко им остава да започнат и да арестуват! А може вече и да са започнали! Видях един полицай да дърпа Дъглас Уагнър на улицата. Защо — защото не мисли като тях! Не убиха ли някога Тони за същото? Съветът извърши предателство спрямо гражданите на Убежището, включително и към нас. Но за разлика от останалите, ние можем да предприемем нещо!

— Те са наши родители… — каза отчаяно Даян и Мири разбра накъде бие.

— Нека първо се свържем с всички Просяци — каза тя с решителен глас. — Където и да са. Не виждам Питър, някой да знае къде е? Тери, потърси го моля те. После ще вземем общо решение.

За наше добро, добави тя, мислено.

* * *

— Ако превземем станцията — рече Никос, — ей така, без никакво предупреждение, последствията ще са почти толкова тежки, колкото ако Убежището разпространи своя смъртоносен вирус на Земята.

— Добре, тогава да ги предупредим — предложи Кристи.

— Не мога да заплашвам собствената си майка — намеси се Луди. — Дори и косвено, не мога!

„Аз пък мога“ — помисли си Мири, докато следеше спора, разгорял се между Никос, Кристи, Алън и непредсказуемия Тери.

— Добре, добре — махаше с ръка Никос, опитвайки се да успокои духовете. — В такъв случай…

Заваляха нови и нови предложения.

* * *

— Говори президентът на Съединените щати. Обръщам се към управителния съвет на корпорация Убежище.

Лицето на президента Мейерхоф изпълваше целия екран на холовизора.

Колко типично за спящите, мислеше си Дженифър. Увеличавайки изображенията си мислят, че увеличават и действителността. Впрочем, връзката беше двустранна.

— Аз съм Дженифър Шарифи, главен изпълнителен съветник и президент на Съвета на орбиталната станция. Слушаме ви, господин президент. Моля, продължавайте.

— Госпожо Шарифи, сигурно си давате сметка, че нарушавате закона на Съединените щати?

— Ние вече не сме граждани на вашата страна, господин президент.

— Освен това нарушавате и решение 2042 от Женевската конвенция на Обединените нации.

Дженифър направи пауза, достатъчно продължителна, за да даде възможност на президента да осъзнае, че току-що — макар и неволно — бе признал на Убежището статуса на независима нация. Миг по-късно лицето му трепна, макар да се владееше чудесно. Първата грешка.

— Нека Конгресът гласува резолюция, че Убежището вече не е част от Съединените щати и проблемът между нас ще бъде решен.

— Конгресът никога няма да гласува подобна резолюция, госпожо Шарифи. Ние не преговаряме с терористи. По-скоро ще изправим пред съда всички членове на този ваш Съвет — по обвинение в държавна измяна.

— Държавна измяна? Защо? Защото търсим справедливост от една тирания? Г-н президент, ако нямате нищо ново да предложите, по-добре да приключваме този разговор.

Гласът на президента прозвуча по-твърдо.

— Ще ви кажа още нещо. Утре сутрин изтича определеният срок да съобщите къде точно сте разположили контейнерите с биологично оръжие и ако не го сторите, Съединените щати възнамеряват да предприемат атака срещу Убежището с всички средства, с които разполагат.

— Още мога да ви заявя, че няма да го направим. Освен това ви съветвам да не хабите излишна енергия за тяхното издирване. Невъзможно е да ги откриете. Изработени са от материали, които не могат да бъдат засечени с уредите, с които разполагате. Всъщност, господин президент…

От улицата пред купола на Съвета долетя тревожния сигнал на алармената инсталация. Каси Блументал подскочи уплашено. Уил Сандалейрос се хвърли към прозореца. Някой бе нарушил периметъра на силовото поле. Каси побърза да прекъсне връзката със Земята.

На двора, точно пред входа на Съвета, се бяха струпали всички свръхове — общо двайсет и седем.

— Какво правите тук? — викна Уил Сандалейрос. — Вървете си у дома! Веднага!

— Няма — отвърна Мири. Неколцина от възрастните се спогледаха учудени. Едва сега забелязаха, че никое от децата не се тресеше в познатите им конвулсии. А Мири не заекваше вече.

— Миранда, прибирай се вкъщи! — намеси се Хермион. Мири дори не погледна майка си.

Приближи се Дженифър, за да поеме нещата в свои ръце.

— Миранда, какво правите тук? Сигурно си давате сметка, че с присъствието си заплашвате безопасността на станцията.

— Вие сте тази, която ни заплашвате — отвърна Мири и Дженифър неволно отстъпи назад, пред силата, която звучеше в гласа на момичето. Все пак успя да прикрие ужаса от зловещото предчувствие, което я бе завладяло.

— Миранда, имате две възможности. Или веднага си тръгвате, или ще накарам охраната да ви отведе. Това не е училище, а щаб и ние водим истинска война. Каквото и да имате да ни казвате, ще почака, докато Съветът се справи с кризата.

— Не, няма да почака — отвърна Мири. — Касае се тъкмо за кризата. Позволили сте си да отправите заплаха срещу правителството на Съединените щати, без да поискате съгласието на Убежището. Убедили сте членовете на Съвета, а може би сте ги принудили или подкупили…

— Махнете децата — нареди Дженифър. Униформените пазачи вече се бяха подредили зад тях. Една жена сграбчи Мири за ръкава.

— Не можете да го направите — провикна се Никос. — Искам да ви предупредя, че в наши ръце е контролът върху всички системи на Убежището. Съществуват скрити програми, до които не сте в състояние да се доберете.

— Също, както спящите не могат да открият вашите контейнери.

Жената, която дърпаше Мири за ръкава, се огледа смутено.

— Това е невъзможно! — възкликна доктор Толивери.

— Не и за нас — каза уверено Никос.

Дженифър огледа децата.

— Къде е Тери Муакамбе?

— Не е тук — рече Никос и включи микрофона на своя портативен компютър. — Тери, поеми контрол над терминала на Каси Блументал. Свържи го със системата за външна отбрана.

Чарлз Стофър, който отговаряше за тази система, подскочи като ужилен. Каси вече натискаше клавишите на своя компютър, но без никакъв видим ефект.

— Стофър? — подхвърли през рамо Дженифър, като не откъсваше поглед от децата.

— Изгубихме контрол. Люковете на ракетните инсталации се отварят… сега пък се затварят.

— Съобщете на правителството на Съединените щати — продължи Мири, — че ще унищожите контейнерите с вируси в замяна на пълен имунитет на всички жители на Убежището — без членовете на Съвета. Кажете им, че ще позволите на федералните служби да извършат инспекция на станцията. Ако не го направите, ние ще го направим…

— Не можете — подхвърли Робърт Дей.

— Можем! — отвърна троснато Алън. — И по-добре ни повярвайте.

— Та вие сте деца! — извика някой, но Дженифър не можа веднага да разпознае гласа.

Беше Хермион.

— Ние сме това, което ни направихте!

Дженифър погледна внучката си. За нея тя бе разглезено и изнежено дете, неспособно да осъзнае колко много е получило от родителите си и от обществото, сляпо за опасностите, които го дебнеха навън, нехаещо за презрението и омразата на спящите и за усилията, които тя — Дженифър Шарифи — бе полагала през целия си живот, за да постави нещата на мястото им. Не, това алчно и самовглъбено момиченце щеше да разруши всичко, за което се е борила, бъдещето, което си е представяла. И което почти бе създала, със силата на собствената си воля.

Тя се обърна към охраната.

— Отведете ги! Затворете ги и ги пазете! Но преди това ги претърсете. Вземете всичко — компютри, средства за комуникация, дори дрехите!

— Дженифър! Не можеш да го направиш — възрази Робърт Дей. — Те са деца… наши деца!

— Значи това е вашият избор? — попита Миранда.

Дженифър впи поглед в лицето й. От години не си бе позволявала да изпитва омраза. За момент беше заслепена от чувствата си, но веднага се овладя.

— Намерете Тери Муакамбе! Веднага! Приберете го и го обискирайте! И си отваряйте очите! Особено с него.

— Ти не знаеш нищо — пристъпи напред Миранда и я посочи с пръст. — Не знаеш кой е Тери, не знаеш с какво се захващаш. Мислиш си, че можеш да ни разбереш, но спящите си мислят същото за вас. Само си мислиш… Всъщност ти си една зла и хладнокръвна интригантка, ето каква си… Знаеш само едно, че неспящите са по-добри от спящите, но не искаш да признаеш, че ние, свръховете, сме по-добри от вас. А може би го признаваш дълбоко в мислите си. Затова убихте един от нас, нали? Защото не можехте да го контролирате. Само че сега ние сме способни на неща, които не можете и да си представите. Отговори ми, бабо, кои сега са просяците?

— Отведете ги — повтори Дженифър с неузнаваем глас. — Вземете им всичко… и ги съблечете. Искам да задържите и сина ми.

Рики Шарифи се усмихна.

Мири започна да се съблича. След един кратък миг на объркване последва отсечена команда на Никос — команда, която Дженифър не разбра. Нима те имаха собствен език? Другите деца я последваха. Алън Шефилд хвърли своя портативен комуникатор на полираната метална маса и звукът накара всички да се стреснат. Усмихваше се. Дори най-малките не изглеждаха уплашени.

— Казвате, че сте готови да дадете живота си за нашето общество — продължаваше да говори Мири, докато изхлузваше ризата през глава. — Но ние, свръховете, не сме част от това общество, нали? Вие убихте единствения от нас, който можеше да бъде мост между вашето и нашето общество — най-добрия и най-великодушният от нас. Убихте го, защото не отговаряше на вашите представи. Ето че сега и ние не им съответстваме. Може би защото сънуваме? Знаеше ли го, Дженифър? Просветляващ сън! Научихме го от един спящ. — Мири изрита сандалите си.

— Не мога да си възвърна контрола върху системата за връзка — извика Каси Блументал с нарастваща паника в гласа.

— Я престанете — намеси се ядосано Чарлз Стофър. — Обличайте се, деца.

— Не — поклати глава Мири. — Защото тогава ще изглеждаме като вас, нали Дженифър? А ние не сме! И никога няма да бъдем!

— Заловихме Тери Муакамбе — съобщи някой по интеркома. — Не оказва съпротива.

— Всъщност, дори твоето общество не значи нищо за теб. В противен случай щеше да се съгласиш с нашето предложение. Това би означавало да запазим Убежището с цената на твоята свобода. Просяците от Земята щяха да се съгласят да ни оставят на мира. Можеше да го направиш, но не се съгласи, защото тогава щеше изпуснеш властта над всичко и най-вече над възможността да решаваш кой да бъде член на нашето общество и кой да бъде прокуден. Но вече е късно. Ти загуби, Дженифър! Загуби в деня, когато уби Тони!

Някои от момичетата прикриваха едва напъпилите си гърди, момчетата пък бяха скръстили ръце пред гениталиите си. Гледаха мрачно, но никой не плачеше. Имаха студени, съвсем не детски лица, зад които се криеха странни и напълно неразбираеми мисли. Мири държеше гордо изправена несъразмерно голямата си глава.

Рики отиде при нея и я загърна с ризата си, и тя най-сетне — за първи път от началото на инцидента — откъсна поглед от Дженифър.

— Благодаря ти, татко — промълви Мири.

— Изглежда, някой вече е изпратил на Белия дом схемата с точните координатите на контейнерите — произнесе уморено Каси Блументал. — Заедно с упътването за безопасното им неутрализиране.

— Нито една от системите за външна защита не функционира — докладва Чарлз Стофър.

— Все още няма връзка с охраната на станцията… хората излизат на улиците…

Миранда мълчеше. Беше се облегнала на рамото на баща си и по лицето й се стичаха сълзи.

21

Лейша проследи репортажите за размирици в Атланта, Ню Йорк и Вашингтон — гледаше бъркотията по улиците, уплашените лица и естествено неизбежните, до болка познати плакати: „Да ги ударим!“, „Да ги изпепелим!“ — Божичко, кога най-сетне ще измислят нещо по-различно? Ами холовизията: „Какво ще получите при кръстоска на питбул и неспящ? Чифт челюсти, които никога не пускат. Ха-ха-ха.“ Същото като преди шейсет и седем години, когато започна да следва в Харвард.

Но сега беше много по-уморена. А и тогава до нея беше Тони Индивино. Какъв беше оня разговор? „Вървиш по някоя улица в Испания и изведнъж те заобикалят стотина просяка. Всеки иска по един долар, но ти им отказваш и те се нахвърлят разгневени върху теб…“ Убежището. Законът, тази невидима връзка, създаваща обществото. Келвин Хоуки. Отново Убежището. И зад всичко това — Съединените щати: богати, проспериращи, късогледи, ненадминати в общото и жалки в детайлите, и най-вече — нежелаещи да признаят правото на всеки да бъде такъв, какъвто е. Да вярва в работата си, в Бог или в късмета, в патриотизма, в красотата, да затъва, да изплува. Ето кои са враговете на тази страна — не само неспящите, но и тези, които не искат да погледнат по-далеч от носа си. Да надзърнат в бъдещето. Да не живеят ден за ден.

Дали и в другите страни е така?

Лейша не знаеше отговора. За осемдесет и три години не беше пътувала извън пределите на Щатите за повече от една седмица. Но нищо чудно симптомите да са еднакви за всички.

— Винаги съм обичала тази страна — произнесе тя и едва сега осъзна, че не е сама в стаята.

— Лейша, скъпа, искаш ли малко бренди? Или чаша чай? — Стела я гледаше обезпокоено.

— Знаеш ли — засмя се Лейша, — Алиса говореше като теб.

— Ами…

— Лейша Камдън! — отекна откъм холовизора и двете се огледаха стреснати.

Нямаше ги с тълпите пред Белия дом и навалицата от разгневени граждани по улиците. Вместо тях видяха момиче със странно несъразмерна глава и изпъкнали, блестящи очи. Намираше се в някаква лаборатория с непознато оборудване. Носеше тънка синтетична риза, шорти и сандали.

— Аз съм Миранда Серена Шарифи — проговори момичето — и се намирам в Убежището. Внучка съм на Дженифър Шарифи и Ричард Келер. Това предаване се излъчва само към вашия холовизор, без разрешението и подкрепата на тукашния Съвет.

Момичето млъкна и по лицето му пробягна сянка. Лицето й изглеждаше толкова сериозно, сякаш никога не се бе усмихвало. На колко ли е години? Четиринайсет? Или шестнайсет? Говореше с лек акцент, като човек, прекарал дълго време зад граница. Лейша се надигна и пристъпи към холовизора.

— Тук има една група неспящи, но и нещо повече — с реконструирани гени. Наричат ни свръхинтелигентните и аз съм най-възрастната. Общо сме 28, като най-малкият е на 10. Ние сме… доста различни и възрастните ни третират като такива. Затова превзехме Убежището, изпратихме сведения за местонахождението на контейнерите с биологично оръжие на вашия президент, дезактивирахме отбранителните системи на Убежището и спряхме войната за независимост.

— О, мили Боже — възкликна Джордан. — Деца!

— Ако приемате този сигнал, това означава, че всички ние, свръховете, сме задържани от моята баба и Съвета на Убежището, но не смятам, че това ще е за дълго. Когато всичко свърши, ще трябва да напуснем станцията, но няма къде да идем. Лейша, позволих си да се поровя в досието ти, а също така и в това на Дрю Арлен, създателят на Просветляващия сън, с когото сте приятели. Искам да ти кажа, че ние, свръховете, също сънуваме и тези сънища ни помогнаха да разсъждаваме по друг начин.

Лейша побърза да кимне.

— Не знам кога ще приключи всичко това — продължи Миранда. — Може би Убежището ще ни позволи да използваме една от совалките, или пък вашето правителство ще ни изпрати транспорт. Не е изключено и някой от свръховете, по-малките, да пожелаят да останат тук. Но повечето от нас искат да напуснат Убежището и да се преместят на Земята. Необходимо ни е безопасно място, където да се настаним, да работим, да се развиваме и да опознаем вашата правна и икономическа система. Госпожице Камдън, вие сте адвокат. Може ли да дойдем при вас?

Миранда млъкна, за да си поеме дъх. Лейша усети, че очите й са навлажнени.

— С нас вероятно ще дойдат — още не знам със сигурност — и неколцина от нормалните. Един от тях е Ричард Шарифи — моят баща. Не съм сигурна, че ще успеете да се свържете с нас, за да получим отговор. Говорят, че сте много способна жена… Благодаря ви, че ме изслушахте. Ако… ако се срещнете с Дрю или той ви посети, помолете го да присъства, когато дойдем. Искаме да се срещнем с него. — Неочаквано на лицето й се появи усмивка. — Виждате ли, ние идваме при вас като просяци. Не предлагаме нищо в замяна, само искаме. С протегната ръка…

Тя изчезна от триизмерния екран така неочаквано, както се беше появила, оставяйки след себе си само една бляскава, сияеща сфера.

— Това пък какво беше? — попита Стела.

Лейша се изправи, заобиколи сферата и погледна от другата страна. Все още беше разтърсена от разговора с Миранда. Коленете й трепереха.

— Какво ли… философски аргумент. И изведнъж седна на пода.

— Двайсет и три деца, трябва да се подготвим — скочи Стела. — Ще отворим западното крило, ще преместим Ричард и Ада…

— Няма да съм тук — обяви притихнало Ричард.

— Но, Ричард! Синът ти… — Стела млъкна засрамена.

— Това беше от друг живот.

— Но, Ричард… — лицето на Стела се покри с червенина. Ричард стана и излезе от стаята. Стела въздъхна и се огледа. Лейша дори не бе обърнала внимание на малката сцена.

— Лейша… лицето ти…

— Всичко търпи промени — прекъсна я Лейша. — Има вторични и дори третични изменения. Че и по-нататъшни.

— Може и така да е — съгласи се объркано Стела. — Моля те, стани.

— Промени… — повтори замислено Лейша. — Не само количествени, но и качествени. Дори и при нас. Най-сетне. Най-сетне…

* * *

Бяха общо трийсет и седем. Докара ги правителствен самолет право от Вашингтон. Двайсет и седем „свръхове“, и четирима „нормални“ неспящи деца — Джоан, Сам, Хако и Андрула. И шест родители, които изглеждаха далеч по-притеснени от децата. Сред тях беше и Рики Шарифи.

Той се оглеждаше колебливо, сякаш не знаеше дали има право да стъпва на Земята. Изглеждаше по-млад от сина си, почти както в дните около съдебния процес — когато се видяха за последен път.

— Баща ми тук ли е? — попита той.

— Не, отиде си… Рики.

Той кимна, очакваше го.

„Мири“ — Миранда Шарифи, пое нещата в свои ръце. Помогна на Стела да разтоварят багажа, огледа се и отиде при Лейша.

— Благодаря ви, че ни позволихте да дойдем, госпожице Камдън. Веднага щом стъпим на крака ще започнем да ви плащаме наем.

— Наричай ме Лейша. И забрави тия приказки за наеми. Радваме се, че сте тук.

Мири я огледа. Имаше хладни, неприветливи очи, от които лъхаше непонятна отчужденост. Очи, които те карат да се чувстваш неудобно. Какво ли виждаха в нея? Какво ли се криеше зад тях — в този странен, различен ум?

Сигурно така някога е въздействала и тя на Алиса.

Но едва сега го разбираше.

Мири се усмихна и усмивката й промени изцяло лицето и — направи го ведро и жизнерадостно.

— Благодаря ти, Лейша. Това е много великодушно. Нещо повече, мисля, че ти вече ни приемаш за свое общество и наистина съм ти благодарна. За нас обществото е много важна концепция. Но въпреки това ще настояваме да си плащаме. В края на краищата, ние също сме ягаисти.

— Добре… — склони Лейша.

— Тук ли е… Дрю Арлен?

— Да, тук е. Очаква ви.

Мири се изчерви. О, помисли си Лейша, девойка.

Изпрати да го повикат. Когато той влезе, настанен в своята инвалидна количка, хубавото му лице изразяваше любопитство. Протегна ръка.

— Здравей, Миранда.

— Бих искала да поговорим с вас за просветляващия сън. Но по-късно. Интересуват ме неврохимичните му ефекти върху мозъка. Направих някои изследвания, които може би ще ви заинтересуват. Резултатите ще ви дадат възможност да погледнете на вашето изкуство откъм научната страна…

— Благодаря ти — кимна Дрю. — За мен наистина ще е интересно.

Мири отново се усмихна.

— Вие променихте живота ни, господин Арлен. Но и за това ще говорим по-късно.

— Моля те, Миранда, наричай ме Дрю.

— Мисля — намеси се Ричард Шарифи, — че е време Мири да похапне. Метаболизмът й е по-различен от нашия. Лейша, съжалявам, но скоро ще ти опустошим запасите. Позволи ни да ти платим. Освен това, не можеш да си представиш какво ще направят Тери, Никос и Даян с твоите системи за комуникация.

Гледаше я и се усмихваше безпомощно. Нима и той се боеше от тайната сила на дъщеря си? Сигурно. Ала беше и малко горд.

— Остава въпросът за легализирането на нашето пребиваване в Щатите — каза Миранда. — Лейша, съгласна ли си да ни бъдеш адвокат?

— Благодаря ти за оказаното доверие, но не мога. — Не искаше да й каже защо. Поне засега. — Но ще ви препоръчам няколко наистина много добри. Джъстин Статър, например. Тя е дъщеря на стар приятел.

— Спяща? — вдигна вежди Мири.

— Но страхотно добра. А това е, което има значение, нали?

— Да — кимна Мири. — Спяща…

Може би така е по-добре — съгласи се Ричард Шарифи. — Не забравяй, че ще предявим и имуществен иск. Просяците най-добре се ориентират в тези въпроси.

— Рики, ако възнамеряваш да живееш тук, най-добре ще е веднага да забравиш тази дума — каза Лейша. — Независимо дали това ти харесва.

— Да. Права си — сведе поглед Ричард.

Колко лесно било. Синът на Дженифър, отгледан и израснал в Убежището. А хората си мислят, че разбират нещо от генно инженерство!

— Наистина ли един ден ще наследиш Убежището? — обърна се Дрю към Мири.

Миранда го загледа, но сякаш не бе тук. Лейша нямаше ни най-малка представа какво става в детския й ум.

— Да — кимна накрая замислено Миранда. — Но няма да е задълго. За не повече от един век. Един ден.

Дрю не отговори. Двамата с Мири размениха погледи, но съдържанието им остана скрито за околните. Каква увереност, помисли си Лейша. Един ден. За един век.

— Ами, хубаво — рече накрая Дрю и се засмя. Мири му отвърна със същото.

22

Лейша седеше на своя любим плосък камък под сянката на памученото дърво. Ручеят до краката й бе пресъхнал напълно. Четвърт миля по-надолу едно момиче кръстосваше коритото с наведена глава. Сигурно беше Джоана, която бе запалена по вкаменелостите и веднъж разработи пред нея триизмерна асоциативна верига, свързваща копролити и орбитални станции, но Лейша почти не разбра. Сетне Мири поясни, че всъщност това било поезия, добавяйки, че никой от тях не се бе занимавал с изграждане на поезия, преди да открият просветляващият сън. Точно този термин използва: „изграждане на поезия“.

В далечината, почти до самия хоризонт, пустинята се мержелееше от нетърпимия пек на юнското слънце. Лейша знаеше, че само да се обърне, и ще забележи подобна мараня съвсем близо зад себе си. На около двайсетина метра над къщата въздушните течения се променяха заради новото енергийно поле, с което експериментираше Тери. Твърдеше, че щяло да е истински пробив в приложната физика. Кевин Бейкър вече преговаряше с IBM и Кьониг-Ротслер за селективно патентоване.

Лейша изу обувките и чорапите си. Не беше съвсем безопасно, защото се намираше извън района, проследяван от електронни датчици за наличие на скорпиони и змии. Но камъкът бе така приятно топъл под босите й стъпала. Изведнъж си спомни онзи рожден ден, когато разглеждаше краката си. Тогава навърши шейсет и седем. Странно нещо е паметта, неочаквано ще отвори някой прозорец и ще ни запокити в миналото.

Свръховете помнеха всичко. Винаги.

Лейша очакваше Мири да изскочи от къщата и да се нахвърли върху нея с обвинения. Дори смяташе, че закъснява. Може би нещо я бе задържало в лабораторията? Или се е видяла с Дрю?

Нещо се размърда зад близкия хълм. Пустинен плъх? Навярно.

— Лейша!

Тя се обърна. Дребна фигурка се носеше към нея право от вратата на къщата. Тичаше с равномерни движения, още малко и ще е тук… шест, пет, четири, три, две…

— Лейша? Защо?

Свръховете винаги са на две крачки пред теб.

— Защото така исках, Мири.

— Искала си? Да защитаваш баба ми по обвиненията за държавна измяна? Точно ти, Лейша, авторката на най-критичната книга за Ейбрахъм Линкълн?

— Мири, седни и се успокой. Исках сама да ти обясня защо поемам защитата на Дженифър. Дори те очаквах, знаех, че ще дойдеш.

— Няма да сядам!

— Седни! — повтори Лейша и Мири я послуша. Беше запотена от тичането и се отпусна на камъка до Лейша без дори да се оглежда за скорпиони.

Имаше още толкова много неща, за които не знаеше, че трябва да се оглежда.

Лейша вече бе обмислила какво ще каже.

— Мири, аз и баба ти сме част от едно американско поколение — първото поколение неспящи. Ето защо ние имаме много общи черти с тези, които са ни създали. И едните, и другите виждаха пределно ясно, че не е възможно да имаш едновременно и равенство, и лично благополучие. Там, където отделните индивиди са свободни да станат такива, каквито искат и могат, някои стават гении, а други — вечно негодуващи просяци. Едните ще носят полза на себе си и на обществото, другите няма да носят полза никому и ще заграбват всичко, до което успеят да се докопат. Ето къде изчезва равенството. Пак повтарям, да имаш и двете — равенство и лично благополучие — е невъзможно.

Затова нашето поколение избра неравенството. Вместо мен, го е избрал моят баща. Кензо Ягаи пък го избра като път за американската икономика. Един човек на име Келвин Хоуки, когото ти не познаваш…

— Чувала съм за него — прекъсна я Мири.

Лейша се усмихна.

— Разбира се, че си чувала. Глупаво беше от моя страна. Та Хоуки избра страната на „онеправданите“ и се помъчи да възстанови статуквото с не дотам честни методи. Всички ние, включително Тони Индивино и дори баба ти, се опитвахме да създадем общество, което ще цени високо вътрешната солидарност — „равенството“ между неговите членове и същевременно ще толерира индивидуалните им различия. Дженифър се провали, защото това е невъзможна задача. Лошото е, че колкото повече го осъзнаваше, толкова по-фанатично се съпротивляваше на своя неуспех, прехвърляйки вината за провала си върху други членове от нейното общество. Така само стесняваше рамките на проблема и се отдалечаваше от възможността да постигне определено равновесие. Подозирам, че ти знаеш малко повече от мен по този въпрос.

Лейша направи пауза, но Мири не проговори.

— Но въпреки че се отдалечаваше с всяка измината крачка от своята мечта — от мечтата на Тони — това съвсем не значи, че тя трябва да бъде отхвърлена. Човечеството има нужда от своите идеали, дори и да са неизпълними, стига да продължава да се стреми към тях. Не смяташ ли, че е редно да простиш на баба си, задето е преследвала тази мечта?

— Не — отвърна със застинало лице Мири и Лейша си спомни отново колко млада бе тя. Да, младите прощават трудно. Нима тя бе простила на майка си?

— Та за какво ще я защитаваш? Заради неизпълнената й мечта?

— Да.

Мири се изправи. Камъкът бе оставил червеникави отпечатъци по краката й. Черните й очи се впиха в Лейша.

— „Стеснявайки рамките на проблема“, както одеве се изрази, баба ми погуби моя брат, Тони. Напълно съзнателно.

След което си тръгна.

Лейша застина като зашлевена, сетне скочи и се втурна подире й.

— Мири! Почакай!

Мири спря и се обърна. Нямаше сълзи по лицето й. Лейша настъпи един остър камък, изохка болезнено и закуца. Мири й помогна да се върне обратно при свалените обувки.

— Трябва да се пазиш от скорпионите — рече тя — … защо се усмихваш?

— Няма значение. Никога не знам какво ще направиш в следващия момент. Мири, ще ме изключиш ли най-сетне от твоята категория за защитно поведение? Мен, Дрю и баща ти?

— Не!

— Но всички ние променихме възгледите си през изминалите години за това, какво е приемливо, правилно или желано. Това е ключът, мила. Затова защитавам баба ти.

— Кое е ключът? — изсъска Мири.

— Промяната. Непредсказуемият начин, по който събитията променят хората. Мири, неспящите живеят дълго. Много дълго и преживяват много промени… Дори спящите могат да се променят. Когато Дрю дойде при мен, той беше просяк. Сега може да се похвали, че е допринесъл за развитието на света, като е променил начина, по който вие, свръховете, разсъждавате. Ето го отговора, Мири. Дори баба ти може да се промени. Най-вече тя. Мири? Разбираш ли какво ти казвам?

— Ще помисля върху това — изсумтя тя.

Лейша въздъхна. Мислите на Мири бяха толкова сложни, че дори да види резултатите им, представени на холограмна схема, едва ли ще разбере нещо от тях.

Но когато Мири си тръгна, тя отново седна на камъка, подгъна крака и обгърна коленете си с ръце. Погледът й се зарея из пустинята.

Хората се променят. Просяците стават творци. Многообещаващи адвокати зарязват всичко и се скриват в пустинята… Специалисти по морските течения и миграцията отиват на орбиталните станции. Генетични инженери, познаващи и най-малките тайни на съня, се омъжват и забравят всичко, потъват в своята забрава, но после отново изплуват и довършват бляскаво заченатите някога изследвания. Спящите никога няма да се превърнат в неспящи… а може би някога и това ще стане? Това, че Адам Уолкот се провали преди 40 години, само защото Сюзан Мелинг твърдеше, че е невъзможно, означава ли, че не може да бъде постигнато? Нима Сюзан бе предсказала появата на свръховете?

„Тони, прошепна едва чуто Лейша. Няма вечни просяци в Испания. Или където и да е. Просякът, на когото днес ще дадеш долар, утре може да промени света. Или да стане баща на човека, който ще го направи. Или дядо, или прадядо. В търговията няма понятия като балансирана екология, както си мислех някога, когато бях млада и неопитна. Нищо не е постоянно и стабилно, нито пребивава във вечна стагнация, стига да имаш търпение да дочакаш. Просяците са само временни генетични линии между обществата.“

Лейша се наведе, завърза връзките на обувките си, а когато отново се изправи, вече се чувстваше чудесно — обновена, като малко момиче, изправено пред света. Кипяща от енергия. Изпълнена със светлина.

Има още толкова много несвършена работа.

Тя се обърна и побягна леко към къщата.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.